ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 359/6722/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Чирка С.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  19 жовтня 2021 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:                                          
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Аліменка В.О. та Кучми А.Ю.
за участю секретаря судового засідання                    Головченко В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби України в особі Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» відділу прикордонної служби «Бориспіль-1» про визнання незаконною  та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-
В С Т А Н О В И Л А:
Позивач звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до Державної прикордонної служби України в особі Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» відділу прикордонної служби «Бориспіль-1», в якому просила скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення ЧПЦ №049722 від 29.07.2020, винесену заступником начальника відділу – начальником 2-го відділу прикордонної служби «Бориспіль-1» Державної прикордонної служби України Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» капітаном ОСОБА_2 .
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2021 року позов задоволено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОКПП «Київ» ДПС України подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позивач самостійно, без дозволу уповноважених службових осіб,  залишила зону прикордонного контролю, чим порушила режим в пунктах пропуску через державний кордон України, внаслідок чого вчинила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.202 КУпАП, а тому її правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності.
Позивач подала відзив на апеляційну скарг, в якому зазначила, що викладені у спірній постанові обставини не відповідають дійсності та не підтверджені будь-якими доказами, а судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги подані відповідачем відеозаписи. Натомість на пояснення позивача щодо незаконності та необґрунтованості вимог про встановлення на смартфон  програми «дій вдома» або заповнення паперів про добровільну самоізоляцію їй було повідомлено, що закордонний паспорт в іншому випадку не повернуть, внаслідок чого позивач відійшла в бік, щоб дочекатись керівництва, після чого її було затримано.
В судове засідання 19.10.2021 позивач та її представник не з`явились. До суду надійшло клопотання представника про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням позивача поза межами України та хворобою її представника, однак жодних доказів вказаних обставин надано не було, внаслідок чого, заслухавши думку представників відповідача, протокольною ухвалою суду у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 29.07.2020 помічником начальника відділу – начальником групи адміністративно-юрисдикційної діяльності ВПС «Бориспіль-1» лейтенантом Поліщуком К.В. складено протокол про адміністративне правопорушення ЧПЦ №041473, відповідно до якого 29.07.2020 ОСОБА_1 порушила режим в пункті пропуску через державний кордон України, встановлений п. 2.7. Положення про режим в пунктах пропуску через державний кордон «Бориспіль», «Київ» (Жуляни), «Гостомель», «Черкаси-аеропорт» та пункти контролю «Бориспіль» на території військової частини № НОМЕР_1 , що затверджений наказом ОКПП «Київ» від 15.12.2016 року № 55 ОД «Про встановлення режиму в пунктах пропуску через державний кордонна пункті контролю на ділянці відповідальності ОКПП «Київ», а саме: під час перебування у пункті пропуску «Бориспіль» у залі «Приліт» терміналу «D» ДПМА «Бориспіль» під час оформлення пасажирів рейсу №5522 «Тіват-Київ» самостійно, без дозволу уповноважених осіб, залишила зону прикордонного контролю, тобто вчинила правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.202 КУпАП (а.с.45-46).
Начальником 2-го відділу прикордонної служби «Бориспіль-1» Державної прикордонної служби України окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» капітаном Горбенком Д.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення в сфері порушення режимних правил у контрольних пунктах в`їзду-виїзду від 29.07.2020 серії ЧПЦ №049722, в якій відображені обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення ЧПЦ №041473 щодо вчинення позивачем правопорушення, відповідальність за яке передбачено ст.202 КУпАП, внаслідок чого на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170,00 грн (а.с.8-9).
Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що відповідачем не доведено факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення та з матеріалів справи неможливо достовірно встановити даний факт, відтак і підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності відсутні.
За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення.
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст.202 КУпАП передбачено, що порушення прикордонного режиму, режиму в пунктах пропуску через державний кордон України або режимних правил у контрольних пунктах в`їзду-виїзду - тягне за собою накладення штрафу на громадян від семи до десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а на посадових осіб - від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до п.2.7 Положення про режим в пунктах пропуску через державний кордон «Бориспіль», «Київ» (Жуляни), «Гостомель», «Черкаси - аеропорт» та пункті контролю «Бориспіль» на території військової частини НОМЕР_2 , затвердженим наказом ОКПП «Київ» ДПС України від 15.11.2016 №55-ОД, під час перебування у пунктах пропуску особам, які перетинають державний кордон, забороняється без дозволу уповноважених посадових осіб ОКПП «Київ» залишати зону прикордонного контролю і територію пункту пропуску, пункту контролю.
Як вбачається з матеріалів справи, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що вона залишила зону прикордонного контролю без дозволу уповноважених посадових осіб ОКПП «Київ».
Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).
Згідно із ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст.256 КУпАП У протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. 
Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. 
З матеріалів справи вбачається, що при притягненні позивача до адміністративної відповідальності відповідачем було складено протокол про адміністративне правопорушення ЧЦП №041473 від 29.07.2020 (а.с.45-46), однак в ньому відсутній підпис позивача, при цьому наявна відмітка про її відмову від підпису. Крім того, у вказаному протоколі відсутня інформація про свідків, які були присутні при вчиненні позивачем адміністративного правопорушення.
Наявні в матеріалах справи рапорти Інспектора ПС 2-го ВІДІПС ВПС «Бориспіль» старшини Подолянко К. від 29.07.2020 та Заступника начальника відділу – начальника 2-го ВІДІПС ВСП «Бориспіль-1» капітана Горбенко Д. (а.с.30-31) не належать до матеріалів провадження про притягнення особи до адміністративної відповідальності, а тому не можуть бути належними та допустимими доказами вчинення позивачем адміністративного правопорушення, визначеного у ст.202 КУпАП.
Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Частина 2 ст.99 КАС України передбачає, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Беручи до уваги, що поданий до суду першої інстанції DVD-диск (а.с.57) містив відеозаписи (електронні документи у цифровій формі), які не було засвідчені електронним цифровим підписом, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що останні не можуть вважатися    допустимими доказами з точки зору положень ст.ст.74, 99 КАС України. 
Аналогічної позиції щодо належності та допустимості електронних доказів притримується і Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 26 березня 2019 року у справі 855/90/19. 
При цьому, відповідно до ч.4 ст.308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
До суду апеляційної інстанції скаржником також подано DVD-диск (а.с.109), що містить відеозаписи (електронні документи у цифровій формі), засвідчені електронним цифровим підписом.
Суд звертає увагу, що норми законодавства, які визначають вимоги до засвідчення електронних доказів є загально відомими, при цьому розгляд даної справи в суді першої інстанції здійснювався протягом 11 місяців і за вказаний період відповідач не вжив жодних дій з метою подання до суду першої інстанції відповідних електронних доказів (DVD-диск з відео-файлами) оформлених належним чином із засвідченням їх електронним цифровим підписом.
В той же час, скаржником не надано доказів наявності об`єктивних причин, які унеможливили подання до суду першої інстанції відповідних електронних доказів, оформлених належним чином із застосуванням електронного цифрового підпису, внаслідок чого суд апеляційної інстанції не може прийняти доданий до апеляційної скарги DVD-диск з відеоматеріалами як доказ, в силу ч.4 ст.308 КАС України.
Частиною 3 ст.286 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, враховуючи, що всупереч ч.2 ст.77 КАС України, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено належними та допустимими доказами факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст.202 КУпАП, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом скасування постанови про накладення адміністративного стягнення ЧПЦ №049722 від 29.07.2020 та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Зокрема, в п.30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, зазначено, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно з п.29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянтів не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,–
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України – залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Текст постанови виготовлено 19 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                                Н.В.Безименна

Судді                                                                                                    В.О.Аліменко

                                                                                                    А.Ю.Кучма