ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/2730/19                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Паламар П.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  11 листопада 2021 року                                                                                   м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року в справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення, 

ВСТАНОВИВ

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулася Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Черкаській області (далі - ГУ ДПС у Черкаській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДФС у Черкаській області від 22.08.2019 про застосування адміністративного арешту майна платника.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що наказ про проведення фактичної перевірки був виданий за відсутності на те законних підстав і без зазначення мети та підстави проведення такої перевірки.
На переконання позивача, зазначені процедурні порушення, допущені відповідачем під час призначення перевірки, свідчать про правомірність дій  позивача щодо не допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки, та як наслідок про протиправність прийнятого у зв`язку із цим рішення про застосування адміністративного арешту.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23.02.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На підтвердження своєї позиції апелянт зазначає, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугував факт не допуску позивачем посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки позивача на підставі наказу від 20.08.2019 №1709 «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 .
В свою чергу, як підставу для прийняття зазначеного наказу відповідачем вказано положення підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.
Разом з тим, на переконання позивача таке формулювання підстав призначення перевірки не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не містить конкретної підстави для призначення такої перевірки, а саме посилання на наявну чи отриману в установленому законом порядку інформацію про порушення позивачем вимог законодавства в частині виробництва і обігу пального.
Отже, посилання контролюючого органу у наказі про проведення перевірки лише на правову підставу без зазначення фактичних підстав для її проведення є порушенням вимог Податкового кодексу України і не породжує у його посадових осіб права на проведення фактичної перевірки.
У такому разі, позивач правомірно не допустила посадових осіб ГУ ДПС у Черкаській області до проведення фактичної перевірки, що свідчить про відсутність підстав для прийняття оскаржуваного рішення про застосування адміністративного арешту майна платника.
Позивач посилається на практику Верховного Суду, викладену в постановах від 11.06.2019, справа №1440/2045/18, від 19.11.2020, справа №160/7971/19, від 08.09.2020, справа №640/21536/19, від 15.05.2020, справа №816/3238/15.
ФОП  ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають висновкам, до яких дійшов Верховний Суд у вказаних постановах, розглядаючи справи з аналогічними правовідносинами.
Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, яке підлягає скасуванню.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що наказом Головного управління ДФС у Черкаській області від 20.08.2019 № 1709 призначено проведення фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі пп.20.1.2, 20.1.4, 20.1.8 - 20.1.11 п.20.1 ст.20, пп.75.1.3 п.75.1 ст.75, пп.80.2.5 п.80.2 ст.80 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (зі змінами та доповненнями), статті 3 Закону України від 06.07.1995р. за № 265/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (зі змінами та доповненнями), статті 16 Закону України від 19 грудня 1995 року №481/95-ВР "Про державне регулювання виробництва спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" (зі змінами та доповненнями) з метою контролю фактів реалізації пального з 01.07.2019 по дату отримання ліцензій на право роздрібної торгівлі пальним, реалізація якого підтверджується фіскальними чеками реєстраторами розрахункових операцій, які передаються до органів державної податкової служби по дротових або бездротових каналах зв`язку, акцизними накладними.
На підставі пп.20.1.2, 20,1.4, 20.1.8 - 20.1.11 п.20.1 ст.20, пп.75.1.3 п.75.1 ст.75, пп.80.2.5 п.80.2 ст.80 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року №2755-VI та наказу від "20" серпня 2019 року № 1709 Головним управлінням ДФС у Черкаській області видано направлення на перевірку від 21.08.2019р. №227 та 228. В даних направленнях вказано, що мета перевірки: контроль фактів реалізації пального з 01.07.2019 по дату отримання ліцензій на право роздрібної торгівлі пальним, реалізація якого підтверджується фіскальними чеками реєстраторами розрахункових операцій, які передаються до органів державної податкової служби по дротових або бездротових каналах зв`язку, акцизними накладними.
Копії наказу від 20.08.2019 №1709 та направлень від 21.08.2019 №228 та 227 вручено представникові позивача Сизьку Б.Б. 21.08.2019 о 15 год. 25 хв. та 15 год. 26 хв. відповідно. 
Однак, 21.08.2019 у зв`язку з відмовою представника позивача Сизька Б.Б. у допуску до проведення перевірки, складено акт № 21 про відмову в допуску до проведення перевірки. Згідно пояснень представника суб`єкта господарювання про причини відмови, вказаних у акті, слугувало те, що у наказі №1709 в супереч вимогам статей 80, 81 Податкового кодексу України не зазначені мета і підстави проведення перевірки. 
У зв`язку з не допуском посадових осіб до проведення перевірки на підставі звернення управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Головного управління ДФС у Черкаській області прийнято рішення №25038/23-00-40-0217 від 22.08.2019 про застування умовного адміністративного арешту майна платника податків - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що правомірність винесення відповідачем наказу про призначення фактичної перевірки, не допуск до проведення якої став підставою для прийняття оскаржуваного у цій справі рішення про застування умовного адміністративного арешту майна платника, підтверджена у судовому порядку за результатами розгляду адміністративної справи №580/2624/19.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду по цій справі набрало законної сили на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2020.
Таким чином, указані обставини відповідно до статті 78 КАС України вважаються встановленими та доказуванню не підлягають.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).
За змістом підпунктів 16.1.9., 16.1.13 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний: не перешкоджати законній діяльності посадової особи контролюючого органу під час виконання нею службових обов`язків та виконувати законні вимоги такої посадової особи;
допускати посадових осіб контролюючого органу під час проведення ними перевірок до обстеження приміщень, територій (крім житла громадян), що використовуються для одержання доходів чи пов`язані з утриманням об`єктів оподаткування, а також для проведення перевірок з питань обчислення і сплати податків та зборів у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 94.1. статті 94 ПК України адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.
Згідно з підпунктом 94.2.3. пункту 94.2. статті 94 ПК України арешт майна може бути застосовано, якщо з`ясовується, що платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.
Підпунктами 94.3.- 94.5. пункту 94.2. статті 94 ПК України встановлено, що арешт майна полягає у забороні платнику податків вчиняти щодо свого майна, яке підлягає арешту, дії, зазначені у пункті 94.5 цієї статті. 
Арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків. 
Арешт майна може бути повним або умовним. Повним арештом майна визнається заборона платнику податків на реалізацію прав розпорядження або користування його майном. У цьому випадку ризик, пов`язаний із втратою функціональних чи споживчих якостей такого майна, покладається на орган, який прийняв рішення про таку заборону. 
Умовним арештом майна визнається обмеження платника податків щодо реалізації прав власності на таке майно, який полягає в обов`язковому попередньому отриманні дозволу керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу на здійснення платником податків будь-якої операції з таким майном. Зазначений дозвіл може бути виданий керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу, якщо за висновком податкового керуючого здійснення платником податків окремої операції не призведе до збільшення його податкового боргу або до зменшення ймовірності його погашення.
Відповідно до підпункту 94.19. пункту 94.2. статті 94 ПК України припинення адміністративного арешту майна платника податків здійснюється зокрема у зв`язку з усуненням платником податків причин застосування адміністративного арешту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що накладення умовного арешту на майно платника податків може мати місце у випадку відмови від допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення.
Таким чином, під час вирішення питання щодо правомірності винесення рішення про умовний арешт майна необхідно дати оцінку правомірності дій платника податків щодо не допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки.
У свою чергу, враховуючи, що законом встановлено вичерпний перелік підстав для відмови платником податків у допуску контролюючого органу до проведення перевірки і такі підстави напряму залежать від дотримання податковим органом вимог закону в частині призначення перевірки та пред`явлення документів безпосередньо перед її проведенням, оцінці підлягають саме ці обставини.
У відповідності до пункту 20.1.4 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
За змістом підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Згідно із пунктом 80.1 статті 80 ПК України, фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Відповідно до пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із  статтею 81 цього Кодексу.
Згідно з підпунктом 10.8 Пункт 81.1 статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.
Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.
Із вказаного вбачається, що фактична перевірка платника податків може бути призначена, зокрема у випадку наявності у контролюючого органу інформації про порушення вимог законодавства у сфері обігу пального. При цьому, право не допустити посадових осіб до проведення фактичної перевірки виникає у платника податків у випадку непред`явлення ними: направлення на проведення такої перевірки, наказу про проведення відповідної перевірки та службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки, а також оформлення цих документів з порушеннями вимог, установлених ПК України.
Як установлено судом першої інстанції, посадовими особами контролюючого органу пред`явлено представнику позивача усі документи, необхідні для початку проведення перевірки, що підтверджується відповідними матеріалами справи. Водночас правомірність дій контролюючого органу щодо призначення перевірки, яка ставиться позивачем під сумнів, підтверджена в судовому порядку.
Не зважаючи на вказані обставини, до перевірки, працівники податкового органу допущені не були.
Ураховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності у посадових осіб контролюючого органу законного права здійснити фактичну перевірку, та як наслідок відсутності у позивача законних підстав не допустити перевіряючи осіб до її проведення. 
З матеріалів справи убачається, звертаючись до суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування рішення про застосування адміністративного арешту майна платника, як підставу для обґрунтування своїх позовних вимог позивачем зазначено про протиправність винесення ГУ ДФС у Черкаській області наказу від 20.08.2019 №1709 «Про проведення фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ».
Апеляційна скарга містить аналогічні доводи тим, що викладені у позовній заяві.
На переконання позивача, вказаний наказ прийнято з порушенням вимог ПК України, а судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, висловлені щодо аналогічних правовідносин.
Водночас колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з приводу неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду у вказаних справах, оскільки предметом розгляду у цій справі є правомірність прийняття рішення про застування умовного адміністративного арешту майна платника. 
При цьому питання правомірності винесення наказу вже було предметом дослідження у судовому порядку в межах розгляду адміністративної справи №580/2624/19 за позовом ФОП ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування наказу.
Судовим рішенням у вказаній справі, яке набрало законної сили встановлено, що наказ ГУ ДФС у Черкаській області від 20.08.2019 № 1709 «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 » винесений з дотриманням вимог чинного законодавства.
За таких обставин, колегія суддів уважає правильними висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Водночас апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом оцінки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.
З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального закону. 
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року - без змін. 
Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                           І.О.Лічевецький 

Суддя                                                              В.П.Мельничук 

Суддя                                                              О.М.Оксененко