Головуючий І інстанції: Спірідонов М.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2021 р. 	Справа № 520/3442/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Суддя-доповідач Ральченка І.М.,
Суддів: Катунова В.В. ,  Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 по справі № 520/3442/21
за позовом        ОСОБА_1  
до    Харківської обласної прокуратури                     
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати неправомірною бездіяльність Харківської обласної прокуратури (прокуратури Харківської області) в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні 05.05.2020 в розмірі 25 698,66 грн середнього місячного заробітку та щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку;
- стягнути з Харківської обласної прокуратури  на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в зв`язку із звільненням у розмірі 25 698,66 грн. середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100;
- стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належної їй вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі 1 223,74 грн за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 05.05.2020 по день фактичного розрахунку.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 позов задоволено.
Визнано неправомірною бездіяльність Харківської обласної прокуратури (прокуратури Харківської області) в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні 05.05.2020 в розмірі 25 698,66 грн середнього місячного заробітку та щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку.
Стягнуто з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 25 698,66 грн середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
          Зобов`язано Харківську обласну прокуратуру  нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі 1 223,74 грн  за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 05.05.2020 по день фактичної виплати вихідної допомоги при звільненні.
Харківська обласна прокуратура (далі - відповідач), не погодившись із рішенням суду, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив про неврахування судом першої інстанції про відсутність підстав для виплати позивачу вихідної допомоги, оскільки Законом України «Про прокуратуру», Законом України № 113-ІХ, ст. 44 КЗпП України не передбачено виплату такої допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до пп. 2 п. 19 розділу ІІ Закону України № 113-ІХ.
Також апелянт зазначив, що судом першої інстанції не враховано пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, та помилково розглянуто дану справу в порядку спрощеного провадження.
Позивач не надав відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається  в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі положень ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що з 12.03.2002 по 05.05.2020 ОСОБА_1 проходила службу на прокурорських посадах в органах прокуратури України, що підтверджується трудовою книжкою (а.с. 16-25).
30.04.2020 наказом прокурора Харківської області № 860к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу забезпечення представництва в суді управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Харківської області на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону У країни “Про прокуратуру” з 05 травня 2020 року (а.с. 26).
Згідно зазначеного наказу зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Харківської області провести остаточний розрахунок та виплатити ОСОБА_1 усі належні виплати при звільненні.
При звільненні позивачці було  нараховано:
- компенсацію за дні невикористаної відпустки (147 календарних днів) – 126 161,28 грн;
- лікарняні у загальному розмірі 26 251,02 грн (за квітень 7 календарних днів – 6 892,62 грн, за травень 18 календарних днів – 19 358,40 грн).
Перерахунок за квітень становить - 5 770,81 грн.
Всього виплачено 146 641,49 грн, про що свідчить  розрахунковий лист за травень 2020 року та лист Харківської обласної прокуратури № 27-р-21 від 10.02.2021 (а.с. 27-29).
Згідно вказаного листа відповідача ОСОБА_1 не здійснювалася виплата вихідної допомоги.
Позивач, вважаючи неправомірною бездіяльність відповідача щодо не виплати їй вихідної допомоги при звільненні, звернулася до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням правової позиції Верховного Суду вихідна допомога позивачу не була виплачена протиправно, у зв`язку з чим підлягає стягненню на користь позивача, що також свідчить про наявність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі 1 223,74 грн  за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 05.05.2020 по день фактичної виплати вихідної допомоги при звільненні.
Колегія суддів частково погоджується з висновком суду з огляду на наступне.
Щодо позовної вимоги щодо невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ст. 4 Закону України “Про прокуратуру” організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону України “Про прокуратуру” передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України “Про прокуратуру” прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України від 19.09.2019 № 113-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення унормовано статтею 44 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України).
Законом України “Про прокуратуру” не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, як вже суд зазначив вище, є стаття 44 КЗпП України.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть           суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічні правові висновки неодноразово висловлені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.
КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).
Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої вказаної статті).
Відповідно до ч. 4. ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно із статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) – у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) – у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, – у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: “Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус”; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: “Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус”; частину дев`яту статті 252 після слів “дисциплінарної відповідальності та звільнення” доповнено словами і цифрами “а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу”.
Внесені Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
З огляду на викладене, ч.5 ст. 51 Закону України “Про прокуратуру” та ч.4 ст. 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, за яких до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України.
Разом з тим, цей виключний перелік не містить питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а тому застосування положень статті 44 КЗпП України під час вирішення спірного питання не заборонено.
Також колегія суддів зазначає, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога – це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 23.12.2020 у справі №560/3971/19, від 25.02.2021 у справі № 640/8451/20.
З урахуванням обставин справи та вищенаведених правових норм, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання неправомірною бездіяльність та стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, який з урахуванням довідки відповідача № 21-68 від 08.02.2021 становить 25 698,66 грн.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в цій частині.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Станом на час звернення позивача до суду з цим позовом та станом на час винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції остаточного розрахунку із позивачем не було проведено, тобто відповідачем не було виплачено позивачу вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку. Не надано доказів проведення такого розрахунку і до суду апеляційної інстанції.
Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.
При цьому, колегія суддів щодо розрахунку суми середнього заробітку, періоду, за який підлягають захисту права позивача, та конкретної суми такої компенсації, зазначає наступне.  
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, зазначав що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (постанова Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 у справі №825/325/16 зазначено, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.
Аналогічну правову позицію щодо застосування принципу співмірності викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.
Згідно приписів ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затвердженопостановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок № 100).
Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення працівника, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем при звільненні позивача в травні 2020 року  було нараховано останньому виплати на загальну суму 146 641,49 грн.
З огляду на наведені вже вище висновки суду у даній справі, сума середньоденної  заробітної плати позивача становила 1 223,75 грн, а належна до виплати позивачу вихідна допомога в зв`язку із звільненням  - 25 698,66 грн.
При цьому, загальна сума належної до виплати при звільненні позивачу мала б складати 172 340, 15 грн. (146 641,49 + 25 698,66). 
          Колегія суддів зазначає, що наведена вище сума вихідної допомоги у розмірі                       25 698,66 грн. в загальній сумі належних до виплат позивачу сум при звільненні                          (172 340, 15 грн.) складає 14,9 % (25 698,66 грн  х 100 : 172 340, 15 грн). 
          З огляду на викладене, визначаючи розрахунок суми середнього заробітку, колегія суддів вважає, що належною сумою такого заробітку за кожен день затримки є сума у розмірі  182, 34 грн. (1 223,75 х 14,9 :100). 
          Таким чином, висновки суду першої інстанції  про те, що належною сумою розрахунку  середнього заробітку за кожен день затримки є сума 1 223,75 грн за кожен день затримки розрахунку є необґрунтованими. 
Щодо періоду, за який підлягають захисту права позивача, колегія суддів зазначає наступне. 
Судовим розглядом встановлено, що позивача звільнено з посади  05.05.2020 та при звільненні позивачу не виплачено вихідну допомогу. 
Із матеріалів справи вбачається, що з даним позовом позивач звернулася до суду 02.03.2021.
          Отже, з моменту звільнення ОСОБА_1 (05.05.2020) остання на протязі тривалого часу (майже рік) не вчиняла активних дій, направлених на захист своїх прав у зв`язку з неправомірною бездіяльністю відповідача  в частині невиплати їй вихідної допомоги при звільненні.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку права позивача підлягають захисту з моменту звернення з даним позовом до суду, а саме 02.03.2021, оскільки не пропорційним буде неврахування дати такого звернення до суду. 
          При цьому, визначаючи кінцеву дату періоду захисту прав позивача, колегія суддів вважає, що такою датою є саме день винесення даного рішення, а не день фактичного розрахунку, оскільки останнє  є фактично вимогами, заявленими на майбутнє. 
          В даному випадку, суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні не може надавати правову оцінку питанню виконанню відповідачем обов`язку щодо розрахунку з позивачем поза межами дня винесення даного судового рішення, оскільки затримка такого розрахунку в майбутньому може відбуватися з різних причин, які можуть як вплинути, так і не вплинути на розмір належного середнього заробітку до виплати після дня винесення даного судового рішення. 
          Однак, колегія суддів звертає увагу, що наведене вище, в разі не виконання відповідачем обов`язку щодо розрахунку з позивачем після дня винесення даного судового рішення,  не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом щодо нарахування та  виплати йому середнього заробітку за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні. 
          Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що права позивача підлягають захисту з 05.05.2020 по день фактичного розрахунку є помилковими.
Колегія суддів вважає, що зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні без визначення судом конкретної суми такої компенсації не захистить порушене право позивача ефективно.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що з урахуванням приписів п.8 Порядку №100,  при визначенні кількості днів затримки виплати належної позивачу вихідної допомоги для обрахунку середнього заробітку слід виходити саме з кількості робочих днів за період з 02.03.2021 (день звернення до суду з позовом) по день винесення даного судового рішення (17.12.2021), що складає 201 робочий день. 
Відповідно, з огляду на вже визначену вище суму 182, 34 грн розрахунку середнього заробітку за весь час затримки виплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 02.03.2021 по день винесення даного судового рішення (17.12.2021), колегія суддів вважає, що виходячи з принципу пропорційності, належною сумою такої компенсації є сума  у розмірі 36 650,34 грн. (182, 34 грн х 201 робочий день). 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні  у сумі 36 650,34 грн.
Щодо доводів апелянта про пропущення позивачем місячного строку звернення до суду з позовом, колегія суддів зазначає, що на позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача невиплаченої при звільненні вихідної допомоги не поширюються приписи  ч.5 ст.122 КАС України щодо місячного строку звернення до суду з позовом, оскільки у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком з урахуванням вимог ч.2 ст. 233 КЗпП України. 
          При цьому, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Оскільки на день винесення рішення у даній справі відповідачем не виконано обов`язок виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні, відсутні підстави вважати пропущеним строк звернення до суду з вимогами позивача про визнання неправомірною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги та зобов`язання здійснити такі виплати, оскільки порушення прав позивача на отримання наведеної вихідної допомоги  відповідачем не усунуто та відповідно триває.
Щодо доводів апелянта про необхідність розгляду даного спору за правилами загального позовного провадження, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";
6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Згідно з п. 10 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що перелік спорів, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження, є вичерпним та спір у даній справі не передбачений ч. 4 ст. 12 КАС України, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про розгляд даної справи в спрощеному провадженні.
Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;                      2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до вимог ст.317 КАС України є підставою для часткового скасування судового рішення. 
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 по справі № 520/3442/21  скасувати в частині задоволення позову про зобов`язання Харківську обласну прокуратуру  нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1  середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні із розрахунку в сумі 1 223,74 грн  за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 05.05.2020 по день фактичної виплати вихідної допомоги при звільненні.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов   ОСОБА_1 задовольнити частково.
Зобов`язати Харківську обласну прокуратуру  нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у сумі 36  650 (тридцять шість тисяч шістсот п`ятдесят) грн 34 коп.
В іншій частині зазначених позовних вимог - відмовити.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 по справі № 520/3442/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	В.В. Катунов    І.С. Чалий