Справа № 350/881/20
Провадження № 22-ц/4808/991/21
Провадження № 22-ц/4808/1013/21
Головуючий у І інстанції Бейко А.М.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача        Василишин Л.В.,
суддів:                        Горейко М.Д., Максюти І.О.,
секретаря                Капущак С.В.,
за участю                 представника апелянта адвоката Васютина Я.В., представника апелянта ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 , представника позивача адвоката Родікова І.С., представника відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_5 – ОСОБА_6 на рішення Рожнятівського районного суду від 16 квітня 2021 року та ухвалу Рожнятівського районного суду від 19 травня 2021 року, ухвалені у складі судді Бейка А.М. у селищі Рожнятів, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та Спаської сільської ради Івано-Франківської області про усунення перешкод у користуванні заїздом,
в с т а н о в и в:
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом.
Позовні вимоги мотивовані тим, що він проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 , який побудований ним разом із господарськими будівлями у 1990-1991 роках у відповідності до виготовленого на його ім`я будівельного паспорта та дозволу на право виконання будівельних робіт, виданого на підставі рішення Рожнятівської районної ради народних депутатів від 13.06.1990 № 101.
Зазначає, що і будівельним паспортом на забудову виділеної йому земельної ділянки за 1990 рік, і генеральним планом села до його господарства передбачений заїзд зі сторони центральної вулиці села, зокрема з АДРЕСА_1 . При цьому, заїзд до його господарства проходить повз господарство відповідача ОСОБА_5 , який там не проживає, а нагляд за його господарством здійснює його дядько ОСОБА_7 . Вказані особи чинять йому перешкоди у користуванні громадським заїздом до його господарства.
Вказує на те, що згідно із актом обстеження земельної ділянки, складеного комісією Спаської сільської ради, порушень щодо перешкоджання у користуванні спільною дорогою до його господарства не виявлено та рекомендовано ОСОБА_5 встановити ворота для більш зручного використання дороги. Крім того, на запит адвоката Спаська сільська рада надала інформацію про те, що спірний заїзд є спільним для його та ОСОБА_5 користування, і що у зв`язку із відсутністю воріт заїзд тимчасово перекритий «вориною». Також сільська рада повідомила, що генеральним планом с. Погорілець не передбачений заїзд до його господарства, для встановлення такого потрібно надати будівельний паспорт житлової забудови, разом з тим, повідомлено, що спірний заїзд входить в межі земельної ділянки ОСОБА_5 на підставі генерального плану села.
Зазначену позицію сільської ради вважає суперечливою, помилковою і такою, що не узгоджується із вимогами земельного законодавства, оскільки заїзд до його господарства ні за яких умов не може входити в межі земельної ділянки ОСОБА_5 .
Із урахуванням викладеного, просив зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні громадським заїздом до його господарства по АДРЕСА_1 та зобов`язати їх демонтувати самовільно встановлену огорожу – дерев`яну жердину «ворину» на даному заїзді, а Спаську сільську раду – встановити тверду межу заїзду до його господарства. 
Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2021 року позов задоволено частково. 
Зобов`язано Спаську сільську раду Івано-Франківської області встановити тверду межу заїзду до господарства ОСОБА_2 , що знаходиться в АДРЕСА_1 .
В решті позову відмовлено.
Після ухвалення рішення, представник ОСОБА_5 – адвокат Васютин Я.В. подав до суду заяву, в якій просив стягнути із позивача на користь ОСОБА_5 5000 (п`ять тисяч) гривень понесених судових витрат на професійну правничу допомогу. 
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2021 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_5 – адвоката Васютина Ярослава Володимировича про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат - відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник ОСОБА_5 – ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що встановлення твердих меж заїзду позбавило позивача можливості проїзду до його будинковолодіння, у зв`язку з чим позивач не може на власний розсуд використовувати свою земельну ділянку за призначенням, проводити будь-які будівельні та ремонтні роботи, та роботи пов`язані з обслуговуванням житлового будинку і господарських споруд, оскільки останньому ніким не створювалися і не створюються перешкоди у користуванні його земельною ділянкою. Зазначене підтверджується актом обстеження спірної земельної ділянки, складеним комісією Спаської сільської ради, згідно із яким порушень щодо перешкоджання у користуванні спільною дорогою до господарства ОСОБА_2 не виявлено, а також поясненнями представника Спаської сільської ради – Гуйван Л.З., наданими у судовому засіданні 20.05.2020, відповідно до яких жодних перешкод на спірному заїзді, а також порушень відповідачами земельного законодавства в результаті обстеження комісією земельної ділянки, яка належить ОСОБА_5 , не виявлено.
Крім того, представник апелянта зазначає, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів, які би підтверджували наявність громадського заїзду через земельну ділянку по АДРЕСА_2 . Долучена до позовної заяви копія будівельного паспорта, не дає право позивачу на встановлення твердої межі заїзду до його господарства, через земельну ділянку, якою правомірно користується ОСОБА_5 , оскільки будівельний паспорт це лише проект, який дає право на виконання будівельних робіт, а не землевпорядна документація, яка після затвердження та реєстрації в ДЗК встановлює місцезнаходження земельної ділянки, її параметри, а також заїзди-виїзди до цієї земельної ділянки. 
Також представник апелянта вказує на те, що суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначив, що позивач звертався до Спаської сільської ради Івано-Франківської області щодо захисту його порушеного права, однак остання відреагувала у такий спосіб, який не відновив його порушеного права, тому позивач змушений був звернутися за захистом до суду. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що Спаська сільська рада Івано-Франківської області самоусунулася від вирішення даного питання. При цьому, будь-яких відомостей про те, що Спаська сільська рада розглядала питання заїзду до господарства позивача зі встановленням на його вимогу «твердої межі» заїзду, матеріали справи не містять. Разом з тим, ОСОБА_2 не звертався із даним питанням до сільської ради, а тому спір у частині визначення твердої межі заїзду до господарства позивача відсутній. Відтак, зобов`язання Спаської сільської ради Івано-Франківської області встановити тверду межу заїзду до господарства ОСОБА_2 по суті є втручанням в дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування.
Враховуючи викладене, представник апелянта просив рішення суду в частині задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання Спаської сільської ради Івано-Франківської області встановити тверду межу заїзду до господарства ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Крім того, представник ОСОБА_5 – адвокат Васютин Я.В. подав апеляційну скаргу на ухвалу Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2021 року, яку вважає такою, що постановлена судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та з порушенням судом норм процесуального права.
Скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції помилково посилається на те, що відповідачі не вчинили жодної дії, щоб усунути перешкоди у користуванні заїздом до звернення позивача до суду, а добровільне усунення перешкод до початку розгляду справи по суті не свідчить і не є підставою для стягнення судових витрат з позивача, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять. Крім того, жодними належними і допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи не підтверджено й факт створення перешкод з боку ОСОБА_5 у користуванні заїздом позивачу, як до звернення останнього до суду, так і під час судового розгляду.
Разом з тим, суд першої інстанції правильно встановив, що на підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано відповідні документи та заявлено у відзиві на позовну заяву, що такі витрати буде понесено.
Отже, вказане свідчить, що у суду першої інстанції були всі законні підстави для винесення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_5 .
Беручи до уваги викладене, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення, яким заяву представника ОСОБА_5 – адвоката Васютина Я.В. про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат – задоволити в повному обсязі.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
У судовому засіданні представники апелянта вимоги скарги підтримали в повному обсязі, просили її задоволити.
Представник відповідача - сільської ради скаргу не визнала, просила її відхилити, вказала на те, що заїзд до будинку ОСОБА_2 спільний з ОСОБА_5 існує, однак, спору там немає, оскільки ОСОБА_5 надає можливість позивачу проїхати.
Позивач та його представник вимоги скарги не визнали, просили відмовити в її задоволенні. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг.
Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що вимога позивача про зобов`язання відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні громадським заїздом до його господарства по АДРЕСА_1 шляхом демонтування самовільно встановленої ними огорожі – дерев`яної жердини «ворини» на даному заїзду не підлягає задоволенню, оскільки такі перешкоди відповідачами усунуто до розгляду справи по суті в добровільному порядку. Рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається. Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги в частині зобов`язання Спаської сільської ради Івано-Франківської області встановити тверду межу заїзду до господарства ОСОБА_2 , що знаходиться в АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що встановлення твердих меж заїзду позбавило позивача можливості заїзду до свого будинковолодіння.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що будівельним паспортом на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудівнику ОСОБА_2 в с.Погорілець Калуського району Івано-Франківської області передбачено заїзд до будинковолодіння (а.с. 5-9).
Згідно із актом обстеження земельної ділянки від 29 травня 2020 року, складеним в складі заступника сільського голови Ільківа В.Ю., спеціаліста відділу земельних відносин, архітектури та житлово-комунального господарства ОСОБА_3 , члена виконкому сільської ради ОСОБА_8 , на момент обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_2 порушень в користуванні спільною дорогою до господарства ОСОБА_2 виявлено не було. Комісією рекомендовано ОСОБА_5 встановити ворота для більш зручного використання дороги (а.с. 11).
Згідно із відповіді, наданої адвокату Родікову І.С., Спаська сільська рада ОТГ Івано-Франківської області повідомила, що спірний заїзд є спільним для користування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . У зв`язку з відсутністю воріт заїзд тимчасово перекритий «вориною». Генеральним планом села Горілець не передбачений даний заїзд до господарства ОСОБА_2 . Для встановлення заїзду до домогосподарства, ОСОБА_2 потрібно надати будівельний паспорт житлової забудови. Вказаний заїзд входить в межі земельної ділянки ОСОБА_5 на підставі генерального плану с. Погорілець (а.с. 10).
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю.
Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.
Стаття 103 ЗК України розкриває зміст добросусідства.  Так, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).
Частиною 3 статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду.
Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Отже, вказані норми чинного законодавства передбачають що особа, будучи власником земельної ділянки чи землекористувачем може вимагати усунення будь-яких порушень її прав на землю, у тому числі, шляхом запобігання вчиненню дій, що порушують права. 
Встановлено, що обоє сторін спору - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є землекористувачами. При цьому, як пояснила в судовому засіданні представник сільської ради, ОСОБА_5 подав на затвердження сесії документи на оформлення права власності на земельну ділянку, через яку фактично проходить спірний заїзд, однак, рішення сесією не приймалося у зв`язку із наявністю спору в суді.
На запитання суду, представник сільської ради Гуйван Л.З. пояснила, що дійсно у будинковому паспорті ОСОБА_2 значиться заїзд. Однак, з паспорта не вбачається, що він проходить через земельну ділянку відповідача. Дійсно, позивач здійснював будівництво будинку користуючись цим самим заїздом і всі роки зі згоди відповідача ОСОБА_5 користувався спірним заїздом по добрій волі останнього.
Їй як представнику сільської ради відомо, що заїзд фактично існує, однак будь-яке рішення сільською радою щодо спірного заїзду не приймалося. Заїзд є спільним для користування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
Таким чином, встановлено, що на час розгляду справи заїзд до будинку позивача офіційно не встановлено та відповідним рішенням органу місцевого самоврядування не оформлено. Однак сторони визнали, що такий фактично існує і встановлення іншого заїзду до обійстя позивача неможливе. При цьому, суд враховує, що відповідач ОСОБА_5 до вирішення спору по суті усунув порушення – прибрав жердину, якою було перегороджено проїзд ОСОБА_2 .
Встановивши, що право позивача порушено, суд обґрунтовано задоволив спірну вимогу, оскільки захист права повинен бути ефективним. Зокрема, судом враховано, що на час вирішення спору орган місцевого самоврядування питання заїзду не вирішив, до генерального плану зміни не внесено, іншого заїзду у позивача немає , а заїзд проходить по земельній ділянці іншого громадянина, тому спір підлягає вирішенню по суті.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку і таке вирішення сприятиме забезпеченню права позивача на користування та розпорядження належним майном.
При цьому, сільська рада після встановлення меж вправі вирішувати питання заїзду у визначений законом спосіб, тобто юридично його оформити в порядку визначеному Земельним кодексом України та ЗУ « Про місцеве самоврядування в Україні».
Крім того, суд відхиляє доводи апелянта з приводу відсутності спору внаслідок того, що позивач не звертався до сільської ради про встановлення меж. Той факт, що позивач не звертався саме про встановлення межі заїзду, не унеможливлює його право звернутися до суду. Спаська сільська рада ОТГ Івано-Франківської області, на його скарги склала акт обстеження спірних земельних ділянок, який міститься в матеріалах справи, остання перевіряла такий факт, однак не вжила заходів на усунення порушень. При цьому, Спаська сільська рада рішення суду не оскаржувала. 
З приводу незгоди апелянта з ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат, колегія суддів звертає увагу на таке. 
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Встановивши, що вимога про усунення перешкод у користуванні спірним заїздом, шляхом демонтування самовільно встановленої відповідачами – ОСОБА_5 , ОСОБА_7 огорожі – дерев`яної жердини «ворини» не підлягає задоволенню, оскільки такі перешкоди відповідачами усунуто до розгляду справи по суті в добровільному порядку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу з позивача на користь відповідача. Вказаний висновок суду узгоджується із нормами цивільного процесуального законодавства, який передбачає, що при стягненні витрат на професійну правничу допомогу, підлягають врахуванню, у тому числі дії сторони щодо досудового вирішення спору, врегулювання спору мирним шляхом. Дії відповідачів призвели до звернення позивача із позовом, а добровільне усунення ними перешкод у користуванні заїздом під час розгляду справи, що слугувало підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині, не може бути підставою для стягнення таких.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із урахуванням викладеного, суд першої інстанції, розглядаючи справу, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. Відтак, колегія суддів доходить висновку, що рішення та ухвала суду першої інстанції підлягають залишенню без змін, а апеляційні скарги - залишенню без задоволення.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги представника  ОСОБА_5 – ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення Рожнятівського районного суду від 16 квітня 2021 року та ухвалу Рожнятівського районного суду від 19 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 08.10.2021.

Суддя-доповідач:                                                                Василишин Л.В.
Судді:                                                                                 Горейко М.Д.
                                                                               Максюта І.О.