ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 р.	Справа № 520/11468/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання  Мироненко А.А.  

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Олеандр Груп" на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2021 р. (постановлену суддею Супрун Ю.О.) по справі № 520/11468/19
за позовом   Товариства з обмеженою відповідальністю "Олеандр Груп"      
до Головного управління ДПС у Харківській області, Державної податкової служби України                      
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю “Олеандр Груп” звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, Державної податкової служби України, в якому, з урахуванням заяви про уточнення   позовних вимог, просило: визнати протиправними та скасувати рішення комісії Головного управління ДПС у Харківській області щодо відмови Товариству з обмеженою відповідальністю "Олеандр Груп" у реєстрації податкових накладних №  1304051/38278407 від 10.10.2019 р., № 1304049/38278407 від 10.10.2019 р., №  1304055/38278407 від 10.10.2019 р., № 1304056/38278407 від 10.10.2019 р., №  1304050/38278407 від 10.10.2019 р., № 1304052/38278407 від 10.10.2019 р., №  1304053/38278407 від 10.10.2019 р., № 1304054/38278407 від 10.10.2019 р., №  1304048/38278407 від 10.10.2019 р.; зобов`язати Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкову накладну № 5 від 07.06.2019 р., податкову накладну № 6 від 07.06.2019 р., податкову накладну № 7 від 07.06.2019 р., податкову накладну № 15 від 19.06.2019, податкову накладну № 16 від 19.06.2019 р., податкову накладну № 17 від 19.06.2019 р., податкову накладну № 26 від 26.06.2019 р., податкову накладну № 27 від 20.06.2019, податкову накладну № 28 від 20.06.2019 р. подані Товариством з обмеженою відповідальністю "Олеандр Груп".
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 р. залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2020 р. позов задоволено.
Вищевказане рішення набрало законної сили 02.11.2020 р. та 15.01.2021 р. позивачу видані виконавчі листи по справі.
01.06.2021 р. позивач звернувся до суду з клопотанням про встановлення судового контролю, в якому просив: встановити судовий контроль за виконанням рішення, зобов`язати Державну податкову службу України подати місячний звіт про виконання судового рішення.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2021 р. в задоволенні клопотання відмовлено.
Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2021 р. та прийняти нове судове рішення, яким встановити судовий контроль за виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 р. та зобов`язати Державну податкову службу України подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що позивач направив до Державної податкової служби України заяву про виконання рішень суду додавши до заяви копії відповідних рішень суду, у зв`язку із невиконанням рішення суду добровільно, позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. 25.01.2021 р. відкрито виконавче провадження №64358096 та зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати податкові накладні протягом 10 робочих днів, проте рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 р. до теперішнього часу не виконано.
Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 2  ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку  з неявкою  в судове  засідання  всіх учасників  справи,  фіксування  судового засідання  за допомогою  технічного  запису не здійснювалося.
Згідно із ч. 1 ст. 308  КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не  підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні клопотання про встановлення судового контролю, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для встановлення судового контролю, оскільки виконавчі листи по справі № 520/11468/19 знаходяться на примусовому виконанні в Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно із  ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ч. 4   ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Згідно із ч. ч. 2, 3  ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України  встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи.
Так, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 р., "Ромашов проти України" від 27.07.2004 р., "Шаренок проти України" від 22.02.2004 р. зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі “Шмалько проти України” від 20.07.2004 року, виконання судового рішення є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
З позиції Європейського Суду з прав людини правосуддя було б примарним, якби національна правова система держави дозволяла остаточне, обов`язкове судове рішення залишати невиконаним на збиток одній зі сторін. Крім того, у рішенні по справі “Бурдов проти Росії” Суд вказав, що виконання рішення чи постанови будь-якого суду слід вважати невід`ємною частиною “справедливого судового розгляду” в значенні статті 6 Конвенції.
Відповідно до ч. 1  ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання. Водночас суд наділений повноваженнями вживати додаткових заходів контролю за виконання судового рішення окремими категоріями осіб - суб`єктами владних повноважень, не на користь яких ухвалене судове рішення.
Окрім кола відповідачів, щодо яких суд може встановити додаткові заходи контролю,   Кодекс адміністративного судочинства України   не визначив інших критеріїв, які слід враховувати при вирішенні питання щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення, залишивши це питання на розсуд суду.
Відповідно до ч. 5   ст. 242 КАС України,   при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. Суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
При цьому, встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2020 р. у справі № 0640/3719/18, від 04.03.2020 р. у справі № 539/3406/17, від 11.06.2020 р. у справі № 640/13988/19.
За змістом постанови Верховного Суду від 23.06.2020 р. у справі № 802/357/17-а звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.
Суд апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5   ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (ст.1 Закону України "Про виконавче провадження").
При цьому, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами   Закону України "Про виконавче провадження"   врегульований порядок дій та заходів, що спрямованих на примусове виконання таких рішень.
Відповідно до ч. 1   ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються   Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частиною 1   статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно із п. 16 ч. 2   ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження",   в межах виконавчого провадження, державний виконавець зобов`язаний накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
При виконанні рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню), що передбачено ч.6   ст.26 Закону України "Про виконавче провадження".
Після закінчення наданого строку, державний виконавець перевіряє виконання рішення суду. У разі невиконання рішення суду, державним виконавцем складається акт, після чого виноситься постанова про накладання штрафу в якій зазначає розмір штрафу, вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність.
Перевіряючи наявність підстав для задоволення вимог клопотання  Товариства з обмеженою відповідальністю "Олеандр Груп" про встановлення судового контрою за виконанням судового рішення, суд апеляційної інстанції враховує, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 р. по справі №520/11468/19 набрало законної сили 02.11.2020 р. 
25.01.2021 р. постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження № 64258096 з виконання виконавчого листа № 520/11468/19, виданого Харківським окружним адміністративним судом 15.01.2021 р.
Отже, з примусового виконання рішення суду по даній справі відкрито виконавче провадження відповідно до  Закону України “Про виконавче провадження”.
Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України “Про виконавче провадження”, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Таким чином, судовий контроль за виконанням судових рішень у адміністративних справах – це, у тому числі, особлива форма правосуддя, діяльність суду пов`язана із реалізацією судових актів у адміністративних справах, яка здійснюється у формі “контрольного санкціонування” вчинення деяких процесуальних дій у виконавчому провадженні. 
В свою чергу, під судовим контролем у виконавчому провадженні слід розуміти форму реалізації судової влади, систему передбачених процесуальним законом засобів, спрямованих на недопущення незаконного обмеження прав і охоронюваних законом інтересів особи у процесі примусового виконання судових актів і актів інших юрисдикційних органів, а також відновлення особи в цих правах, і полягає в перевірці діяльності органів примусового виконання та їх посадових осіб, а також застосування до них заходів впливу, передбачених процесуальним законодавством.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що примусове виконання судових рішень входить до повноважень виконавчої служби, а умисне невиконання судових рішень є кримінальним правопорушенням, яке розслідується правоохоронними органами, у зв`язку з чим відсутні підстави для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, так як станом на теперішній час позивачем не надано доказів того, що відповідачем  рішення суду не буде виконано.
Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Олеандр Груп"      не підлягає задоволенню.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням. 
Згідно із п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до   вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до   ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2021 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням   норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.  229,   240,   243, 308,   313,   316,   322,   325,   326,   328,   329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Олеандр Груп" залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2021 р. по справі № 520/11468/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена  протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення шляхом подачі  касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	Т.С. Перцова    О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено  05.10.2021 р.