ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5142/21 Справа № 202/2620/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Катерина Юріївна, служба у справах дітей Індустріальної районної у м.Дніпро ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та застосування наслідків недійсності правочину, -

в с т а н о в и л а:

       У квітні 2020 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка К.Ю. (далі - ПН ДМНО Ричка К.Ю.), служба у справах дітей Індустріальної районної у м.Дніпро ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та застосування наслідків недійсності правочину, мотивуючи його тим, що 18 червня 2010 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі в них народилась донька ОСОБА_2 . Шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано 03 жовтня 2018 року. 
       Зазначала, що за час перебування у шлюбі вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , у якій проживали однією сім`єю з жовтня 2012 року по квітень 2015 року. З квітня 2015 року вони стали проживати у м.Івано-Франківськ, з серпня 2017 року вона та ОСОБА_3 припинили шлюбні стосунки. 
       Вказувала, що малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована разом з батьком у квартирі АДРЕСА_1 , втім їй стало відомо про те, що 31 липня 2018 року ОСОБА_3 , грубим чином порушуючи права дитини, уклав зі ОСОБА_4 , яка є його співмешканкою, договір купівлі-продажу вказаної квартири. 
       Посилаючись на те, що правочин суперечить правам та інтересам дитини, а вказані у п.2.1 договору відомості про те, що договір не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних осіб та зазначення про те, що будь-які треті особи не мають прав на це майно, за адресою майна ніхто не зареєстрований, є неправдивими та є оспорюваним правочином, укладеним під впливом обману та з порушенням загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину,а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 31 липня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений ПН ДМНО Ричка К.Ю. та зареєстрований у реєстрі за №4282, застосувати наслідки недійсності правочину.
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно залишив її вимоги без задоволення, зазначала, що оспорюваним нею правочином грубим чином порушуються права дитини яка була зареєстрована у квартирі на час її продажу. Дитина мала право користування квартирою як член сім`ї власника квартири, який є її батьком. Під час укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_3 приховав факт реєстрації дитини та ввів покупця в оману. 
       06 травня 2021 року відповідач ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, наполягав на тому, що право власності на квартиру було набуто ним на підставі договору дарування, наполягав на тому, що донька ніколи не була зареєстрована у спірній квартирі. Зазнав лише про власний майновий інтерес його колишньої дружини стосовно квартири.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність, передбачених законом, підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.          
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України). 
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, у повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 18 червня 2010 року по 03 жовтня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 
       За час перебування у шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       31 липня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої в АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 10 квітня 2012 року.
       Згідно нотаріально посвідченої заяви від 31 липня 2018 року, ОСОБА_3 підтвердив, що зареєстрованих в відчужуваній квартирі, що знаходиться в АДРЕСА_2 , малолітніх та неповнолітніх дітей немає та укладання договору купівлі-продажу не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних осіб.
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у позовних вимогах до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа - ПН ДМНО Бондар І.М., про визнання договору дарування недійсним внаслідок його удаваності, визнання укладеним договору купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 лютого 2020 року залишено без змін (колегія суддів звертає увагу на те, що постановою Верховного Суду від 25 жовтня 2021 року скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, а тому обставини, встановлені вказаним рішенням, до уваги не приймаються). 
        ОСОБА_2 зареєстрована разом з батьком ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 , що підтверджується листом відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ в Дніпропетровській області ДМС №20/4 від 14 січня 2019 року.
       Згідно довідки №6457 від 30 липня 2018 року про склад сім`ї, виданої департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, на день укладання договору купівлі-продажу квартири, розташованої у АДРЕСА_2 , зареєстрований ОСОБА_3 . 
       Відповідно до довідки №02.3-12/15098 від 23 вересня 2020 року, виданої департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 зареєстрованою в м.Дніпро не значиться.
       Згідно довідки №8470 від 24 вересня 2020 року про склад сім`ї, виданої департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в квартирі, розташованої у АДРЕСА_2 , зареєстрованим значиться ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
       Відповідно до листа департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №5/5-157 від 09 вересня 2020 року довідка про склад сім`ї №6457 від 30 липня 2018 року департаментом не видавалась.
       Згідно листа №6/5-862 від 13 жовтня 2020 року департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, відповідно до реєстру територіальної громади та даних картотеки з питань реєстрації осіб, відсутні відомості щодо реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Відповідно до листа відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ в Дніпропетровській області ДМС №2349/4 від 21 жовтня 2020 року ОСОБА_2 зареєстрована разом з батьком ОСОБА_3 у АДРЕСА_2 . При цьому, в листі повідомляється, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» повноваження з реєстрації місця проживання з 04 квітня 2016 року делеговані органам місцевого самоврядування.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із її матір`ю ОСОБА_1 . 
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що судом, на підставі належних та допустимих доказів, було встановлено, що на час укладання спірного правочину малолітня дитина фактично не проживала у спірній квартирі.
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей (частина перша статті 242 ЦК України). 
       У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі №761/12692/17 (провадження №61-37390свп18) вказано, що «для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину». 
       Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).        
       Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
       Статтями 316-319, 328 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.        Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
       Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       Відповідно до частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
       За змістом цієї норми закону, а також статей 17,18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
       Відповідно до частини другою статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.
       Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.
       Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.
       Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.
       Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину, не є безумовною підставою для визнання його недійсним.
       Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №1612/2343/12 (провадження №61-6301св18), та постанові Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі №201/3817/18 (провадження 61-22364св19).
       Колегія суддів звертає увагу на те, що у даному випадку під час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу були порушені права малолітньої дитини. Дитина була зареєстрована у спірній квартирі разом з батьком, який був власником квартири та як член сім`ї власника квартири мала право на користування нею, той факт, що після розлучення батьків місце проживання дитини було визначено разом з матір`ю не могло слугувати підставою для укладання договору купівлі-продажу квартири без попередньої згоди органу опіки та піклування. 
       Зазначення у п.2.1 договору купівлі-продажу від 31 липня 2018 року про те, що на момент підписання сторонами договору , договір не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних осіб не відповідає дійсності. Та свідчить про те, що продавець під час його вчинення ввів в оману покупця. 
       Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_3 13 лютого 2019 року, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо, вказував, що дитина зареєстрована разом з ним у АДРЕСА_2 (т.1 а.с.126-130).
       В постанові Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року по справі №206/721/18 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про визначення місяці проживання дитини, яка набрала законної сили та не може бути поставлена під сумнів, міститься посилання на лист відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ в Дніпропетровській області ДМС №20/4 від 14 січня 2019 року, яким повідомлено, що ОСОБА_2 зареєстрована разом з батьком ОСОБА_3 у АДРЕСА_2 .
       Також колегія суддів наголошує на тому, що між ОСОБА_1 , яка у даній справі діє в інтересах дитини ОСОБА_2 , та відповідачем ОСОБА_3 склалися неприязні стосунки, втім через непорозуміння між батьками та спори з приводу майна не повинні порушуватися права та інтереси дитини. 
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги та приходить до висновку про її задоволення та скасування рішення з ухваленням нового про задоволення позову. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       Позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Катерина Юріївна, служба у справах дітей Індустріальної районної у м.Дніпро ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та застосування наслідків недійсності правочину задовольнити.

       Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 31 липня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка К.Ю. та зареєстрований у реєстрі за №4282 та застосувати наслідки недійсності правочину.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.