ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року 

справа № 712/4437/21		
провадження № 22-ц/821/1969/21		
категорія: 308000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І., 
суддів: Бородійчука В. Г. Карпенко О. В.,
секретаря - Винник І. М.,
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач  -  ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ,
треті особи:  ОСОБА_4 , служба у справах дітей Черкаської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , служба у справах дітей Черкаської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, у складі: головуючого судді Пересунька Я. В., повний текст рішення виготовлений 06 вересня 2021 року, 
в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

19 квітня 2021 року позивачка звернулася в суд з вищезазначеним позовом. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що вона та її син - ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .
12 червня 2017 року син, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , без  її відома зареєстрував у вказаній квартирі свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
16 листопада 2018 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкас шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.
Позивачка зазначає, що ОСОБА_3 із своєю матір`ю ОСОБА_2 із серпня 2018 року у квартирі АДРЕСА_1 не проживають, а проживають за місцем іншого належного ОСОБА_2 житла за адресою АДРЕСА_2 .
Добровільної згоди на реєстрацію місця проживання дитини за своєю адресою проживання ОСОБА_2 не надає.
Позивачка зазначила, що наразі в неї виникла необхідність в продажу належної їй та її сину квартири для придбання житла більшого розміру, однак реєстрація малолітнього ОСОБА_3 в їх квартирі чинить їй, як співвласнику квартири, перешкоди у користуванні своїм майном, оскільки унеможливлює здійснити продаж такого житла.
За наведеного просила суд визнати неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 серпня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , служба у справах дітей Черкаської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.
Рішення мотивовано тим, що оскільки через свій малолітній вік ОСОБА_3 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування належним його батьку житлом. 
Крім того, незважаючи на місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю, він може бути зареєстрований у житлі батька, оскільки ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.
Також суд акцентував увагу на тому, що позивачка не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що реєстрація в квартирі її малолітнього онука чинить їй будь-які перешкоди в розпорядженні своєю власністю, а також того, що вона зверталась до служби у справах дітей Черкаської міської ради за дозволом на зняття з реєстрації малолітнього онука в її квартирі. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 11 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 порушено питання про скасування рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 серпня 2021 року у даній справі з постановленням нового судового рішення про визнання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . 
Мотивація апеляційної скарги зводиться до неврахування судом того факту, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 листопада 2018 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і неповнолітня дитина ОСОБА_3 проживає з матір`ю за іншою адресою у квартирі, що є більшою за площею і належить на праві власності  ОСОБА_2 в частці 1/2.  В той же час квартира про зняття з реєстрації в якій ставиться питання є однокімнатною, що менш комфортно як для скаржниці так і для малолітнього ОСОБА_3 .

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що  відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 серпня 2021 року у вказаній справі.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року справу призначено до розгляду на 17 листопада 2021 року на 16:00 год. з повідомленням учасників справи про дату, час і місце розгляду справи. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Матеріалами справи встановлено, що до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить в рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а. с. 9).
За відомостями Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 15 березня 2021 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 (а. с. 19).
Відповідно до Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а. с. 13).
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 листопада 2018 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 14). 
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09 січня 2019 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі 1 000 грн щомісячно, починаючи з 23 листопада 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 500 грн щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_3 трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 15, 16).
Відповідно до акта № 29 від 19 листопада 2018 року, складеного за підписом майстра КП «Житлово-експлуатаційної контори», ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 проживають з 19 листопада 2018 року по даний час в АДРЕСА_2 . (а. с. 17).
Згідно акта опитування сусідів від 8 квітня 2021 року за підписом голови комітету самоорганізації населення мікрорайону «Хімселище», в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 з 2018 року по теперішній час не проживає (а. с. 20).

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1   та її представника адвоката Дубінського В. М., ОСОБА_2, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, судом в цілому вірно застосовано норми матеріального права, якими врегульовуються спірні правовідносини, та не допущено порушення норм процесуального права.
Предметом даного спору є визнання малолітньої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке належить на праві власності його бабусі та батькові і в якому вони безпосередньо проживають.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
При цьому, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
Згідно з частинами 1, 4, 6, ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.  Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.
Підстава, на якій місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, а тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах.
Крім того, оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. 
Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19).
За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.
Крім того, позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування.
При цьому, зазначені позивачкою ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи про наявність у матері малолітнього ОСОБА_3 у власності іншого житлового приміщення, не заслуговують на увагу, оскільки наявність у того з батьків, з ким дитина фактично проживає права власності на житло, не може бути підставою для втрати останнім його особистих житлових прав.
З урахуванням наведеного, факт не проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки він в силу свого віку та обставин, які склалися у родині не може сам проживати у цій квартирі, а тому відсутні передбачені діючим законодавством передумови для позбавлення його права на житло шляхом визнання його таким, що втратив право користування цим житлом, в якому він зареєстрований його батьком ОСОБА_4 та який являється співвласником квартири АДРЕСА_1 . 
Водночас належних та допустимих доказів на підтвердження того, що  ОСОБА_1 не могла реалізувати наміру відчуження належної їй квартири, в наслідок реєстрації  в ній малолітнього ОСОБА_3 , позивачкою суду не надано.
За викладеного, судова колегія приходить до переконання, що судове рішення яке є об`єктом даного оскарження, є достатньо мотивованим.
Частиною 2 ст. 356 ЦПК України встановлено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6).
На ряду з викладеним колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга в більшій мірі фактично повторює доводи, наведені ОСОБА_1 у позовній заяві і яким суд дав належну оцінку в оскаржуваному рішенні, однак не містить доводів стосовно того, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення (які саме обставини були встановленими неповно та (або) неправильно), так само, як не містить обґрунтованих  заперечень проти висновків наведених судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки рішення суду першої інстанції в частині його перегляду, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 
Повний текст постанови складений  22 листопада 2021 року.

Головуючий                                                                                                 Л. І. Василенко

Судді:                                                                                                           В. Г. Бородійчук 

                                                                                                                     О. В. Карпенко