УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/2228/21
Провадження № 22-ц/4820/1391/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 листопада 2021 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.
секретар судового засідання – Чебан О.М.,
з участю сторін та їх представників,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2021 року, суддя Карплюк О.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, 

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частки транспортного засобу марки «Шкода Фабіа», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , посилаючись на те, що дане майно було придбане ними за час шлюбу та за спільні кошти подружжя, проте відповідач в добровільному порядку провести поділ вказаного майна відмовляється.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30.06.2021 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частки транспортного засобу марки «Шкода Фабіа», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , залишено за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частки вказаного майна. Вирішено питання судових витрат.
Задовольняючи позов суд виходив з того, що спірне майно сторонами придбано за період перебування у зареєстрованому шлюбі. Посилаючись на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 09.01.2020 року у справі №367/7110/14-ц суд зазначив, що квартира придбана за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, відтак право на це майно в рівних частках набули як позивач, так і відповідач.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просила судове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд не врахував усіх обставин справи, зокрема, що спільні діти сторін перебувають на її утриманні та проживають з нею в орендованій квартирі, в той час як відповідачу належить 2/3 квартири, що по АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим вважає, що судом не враховано інтересів малолітніх дітей та підстави для відступу від рівності часток. Суд першої інстанції не надав належної оцінки борговій розписці, за якою ОСОБА_1 отримала в борг кошти для сплати більшої частини вартості квартири придбаної в ОК ЖБК «Гармонія-3». Посилаючись на правовий висновок Верховного Суду суд безпідставно ототожнив кредитний договір із договором позики. Кошти на придбання спірного автомобіля вона позичила у своєї матері, транспортний засіб був придбаний коли сторони не проживали однією сім`єю. ОСОБА_2 за період з 2013 року по 2021 рік фактично працював приблизно 13 місяців, відтак не був спроможний повертати борги та забезпечити сім`ю належними матеріальними умовами.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтримав рішення суду першої інстанції, зазначивши, що висновки суду про належність спірного майна в рівних частках сторонам ґрунтуються на доказах, яким апелянт в апеляційній скарзі надає оцінку на власний розсуд. 
В судовому засіданні апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу. 
Позивач та його представник в суді проти апеляційної скарги заперечили, підтримали рішення суду першої інстанції. 
Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги з огляду на наступне.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.06.2013 року, під час якого у них народилося двоє спільних дітей, дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно довідки ОК ЖБК «Гармонія-3» від 09.07.2019 року ОСОБА_1 оплатила вартість квартири АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 07.12.2020 року (а.с. 19, 30).
Автомобіль марки «Шкода Фабіа», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 03.03.2020 року (а.с. 29).
Як вбачається зі змісту письмової розписки ОСОБА_1 , остання 16.08.2018 року позичила грошові кошти в сумі 13000 дол. США у ОСОБА_5 для оплати пайового внеску будівництва квартири, які повернула останній 06.03.2021 року (а.с. 42).
Вказане, будучи допитаною в судовому засіданні, підтвердила свідок ОСОБА_5 .
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 13.01.2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх сина та дочки в розмірі 1/3 всіх доходів, починаючи з 04.11.2020 року і до повноліття дітей.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною третьою статті 61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначена презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановивши, що спірна квартира та автомобіль придбаний сторонами у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, та враховуючи те, що ОСОБА_1 не надала належних доказів на підтвердження того, що отримана нею позика була отримана не в інтересах сім`ї, а ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та ухилявся від участі в утриманні дітей, суд правильно застосував наведені норми СК України та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя.
Справа не містить також і доказів на підтвердження тієї обставини, що кошти за вищезазначеною позикою були використані саме на придбання спірної квартири. При цьому апелянт не ставить питання щодо відшкодування позивачем відповідної частини отриманих у позику коштів у зв`язку з їх витрачанням на придбання спірного майна.
Також, колегія суддів зазначає, що як визнано сторонами, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання малолітніх дітей, розмір яких достатній для забезпечення їхніх потреб, в той же час така обставина як проживання дітей з одним із подружжя не є підставою для збільшення частки у майні тому з подружжя, з ким проживають діти (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 02.03.2020 року у справі, №448/1722/16-ц). 
Інші доводи та вимоги апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і зводяться виключно до незгоди з висновком суду та переоцінки доказів, які були належним чином оцінені судом.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 листопада 2021 року.

Судді:                                                                        Р.С. Гринчук

                                                                       Л.М. Грох

                                                                       А.М. Костенко