справа № 755/11414/16-ц                    
головуючий у суді І інстанції Гончарук В.П.
провадження № 22-ц/824/1386/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України
 
22 листопада 2021 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Мостової Г.І.
суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П., 
за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.
 
розглянувши у відкритому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бондаренка Віктора Геннадійовича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 травня 2020 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -
в с т а н о в и в :
У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила стягнути з відповідача 809 739 грн 80 коп. з яких: 758 202 грн 78 коп. - сума основного боргу, 51 537 грн 02 коп. - 3% річних.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 18 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого вона надала відповідачу 30 000 доларів США, що підтверджується борговою розпискою. Кошти відповідач зобов`язався повернути до 10 лютого 2014 року. Однак, відповідач в добровільному порядку свої боргові зобов`язання не виконав та кошти не повернув. У зв`язку з зазначеними порушеннями відповідач ОСОБА_1 має заборгованість з урахуванням 3% річних від суми боргу - 809 739 грн 80 коп.
 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від                        22 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.
 
Відповідно до ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу було скасоване та справу було призначено до судового розгляду.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 травня                  2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу з урахуванням 3% річних від суми боргу - 809 739 грн 80 коп., а також на користь державного бюджету України 6 890 грн судового збору.
 
Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що між позивачем і відповідачем існують договірні зобов`язання  щодо надання останньому позики у загальному розмірі 30 000 доларів США., що підтверджується написаною власноруч розпискою відповідача.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Борндаренко В.Г. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від                       29 травня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , з огляду на таке.
 
Між позивачем та відповідачем існували довготривалі партнерські відносини щодо інвестування коштів в об`єкт нерухомості. В рамках цієї співпраці між ними неодноразово підписувалися різного роду документи. Однак, відповідач напевне не пам`ятає обставин, за яких складалася і чи взагалі підписувалася ним розписка від 18 листопада 2013 року. Про факт її існування він дізнався зі слів позивача, що вимагала від нього повернення коштів. 
 
Через це відповідач перебував під постійним фізичним та психологічним тиском позивача та інших невідомих осіб, що діяли від імені позивача, що підтверджується матеріалами кримінального провадження № 12019000000001003 від 24 жовтня 2019 року за частиною 2 статті 189 КК України «Вимагання за попередньою змовою групою осіб».
 
Окрім цього, апелянт вважає, що не доведено та не підтверджується жодними доказами факт підписання та укладання розписки від 18 листопада 2013 року саме відповідачем, ця обставина стала передумовою для призначення судово-почеркознавчої експертизи. 
 
Також, апелянт звертає увагу на те, що з метою отримання коштів у сумі                       30 000 доларів США, у рамках розписки від 18 листопада 2013 року, позивач, із застосуванням засобів психологічного впливу та словесних погроз, із залученням осіб з кримінального середовища, фактично примусово отримала від відповідача, через його доньку ОСОБА_3 грошові кошти у сумі                       5 000 євро, що підтверджується розпискою від 14 червня 2019 року. Таким чином, існування розписки від 14 червня 2019 року свідчить про неправильне визначення судом першої інстанції суми боргу.
 
Позивач, повідомлений належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив. Разом з тим подав клопотання про розгляд справи без його присутності, де зазначив, що просить залишити рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 50 т. 2). 
 
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
За своїми правовими ознаками договір позики є одностороннім.
Укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги.
За своїми правовими ознаками договір позики також є реальним, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. 
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. 
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). 
 
У справі, що переглядається, судом встановлено, що 18 листопада                  2013 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надала відповідачу 30 000 доларів США, а відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти до 10 лютого 2014 року. На підтвердження укладеного договору позики, позивачем надано розписку від 18 листопада 2013 року. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 березня 2021 року у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено  експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України та на вирішення експертам поставлено запитання: чи виконано підпис в розписці від 18 листопада 2013 року ОСОБА_1 чи іншою особою? (а.с. 94-96 т. 2).
Відповідно до Висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 27 липня 2021 року №СЕ-19-21/14597-ПЧ встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у розписці від 18 листопада 2013 року, виконаний ОСОБА_1 (а.с. 101-106 т. 2). 
 
Дослідивши, для встановлення справжньої природи укладеного договору, матеріали справи, в тому числі і: протокол допиту свідка                ОСОБА_2 (а.с. 19-23 т. 2), повідомлення про підозру ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 69-87 т. 2), розписку від 18 листопада                         2013 року,  колегія апеляційного суду дійшла висновку, що між сторонами існують правовідносини, що виникають з договору позики з огляду на таке.   
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини 1 статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Відповідач заперечуючи існування між сторонами правовідносин, що виникають з договору позики, вказував, що між позивачем та відповідачем існували довготривалі партнерські відносини щодо інвестування коштів в об`єкт нерухомості, в рамках цієї співпраці між ними неодноразово підписувалися різного роду документи. Про існування  розписки відповідач дізнався зі слів позивача, що вимагала від нього повернення коштів, через це відповідач перебував під постійним фізичним та психологічним тиском позивача та інших невідомих осіб, що діяли від імені позивача. 
Разом з тим, позивач заперечує існування партнерських відносин з відповідачем щодо інвестування коштів в об`єкт нерухомості та вказує, що вона не була членом (інвестором) у будівництві ЖБК «Адоніс». 
Враховуючи, що 
правовідносини між сторонами у справі щодо грошових коштів у розмірі 30 000 доларів США виникли у 2013 році, тобто, задовго до того, як  організованою групою у період з червня 2018 року по листопад 2020 року  було вчинено кримінальні правопорушення (Вимагання за попередньою змовою групою осіб), що було встановлено досудовим розслідуванням, 
інших належних та допустимих доказів на підтвердження існування між сторонами правовідносин щодо інвестування коштів, - відповідачем не надано, 
колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що зміст розписки від 18 листопада 2013 року містить відомості про передачу грошових коштів позивачем та отримання грошових коштів відповідачем - у сумі                                   30 000 доларів США у позику.
З огляду на норми частини 1 статті 1046 ЦК України,  у спірних правовідносинах позичальник має довести відсутність заборгованості у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів. 
 
Докази сплати позики належним боржником належному кредиторові в матеріалах справи відсутні та відповідачем не надані.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що протоколом допиту свідка ОСОБА_2 та копією розписки від 14 червня 2019 року підтверджується факт отримання позивачем грошових коштів у сумі 5 000 євро від доньки відповідача,  то колегія апеляційного суду встановила таке.
Одним із засобів доказування наявності або відсутності тих чи інших обставин, на які ґрунтуються вимоги або заперечення в цивільному судочинстві є показання свідків (статті 76 ЦПК України).
Порядок допиту свідків визначено приписами статті 230 ЦПК України, зокрема, перед допитом свідка головуючий встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання і стосунки зі сторонами та іншими учасниками справи, роз`яснює його права і з`ясовує, чи не відмовляється свідок із встановлених законом підстав від давання показань. Якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги.
Свідок, який не може прибути у судове засідання внаслідок хвороби, старості, інвалідності або з інших поважних причин, допитується судом у місці його проживання (перебування) (частина 14 статті 230 ЦПК України).
Статтею 233 ЦПК України визначені випадки, коли суд може оголосити показання свідків, а саме, у разі відкладення розгляду справи показання свідків, зібрані за судовими дорученнями в порядку забезпечення доказів під час допиту їх за місцем проживання, або показання, дані ними у судовому засіданні, в якому було ухвалено скасоване рішення, повинні бути оголошені і досліджені в судовому засіданні, в якому ухвалено рішення, якщо участь цих свідків у новому судовому засіданні є неможливою. Учасники справи мають право висловити своє ставлення до цих показань і дати щодо них свої пояснення.
З огляду на зазначене кожен факт та обставини, що підлягають доказуванню під час розгляду цивільної справи, зокрема й щодо передачі грошових коштів, має бути підтверджено повнотою зібраних доказів, а переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед судом, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України).
Учасниками справи не заявлено клопотань про виклик до суду та допит свідків, які допитані під час проведення досудового розслідування у межах кримінального провадження № 12018100090014567 та протоколи допиту яких долучені представником відповідача до матеріалів справи, а також відсутні правові підстави, передбачені статтею 223 ЦПК України, для оголошення показань цих свідків, допитаних слідчим у межах кримінального провадження.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, протоколом допиту свідка ОСОБА_2 підтверджується факт отримання позивачем грошових коштів у сумі 5 000 євро від доньки відповідача, - є безпідставними.
А також, враховуючи, що оригінал розписки в матеріалах справи відсутній, донька відповідача  не є стороною вказаних правовідносин позики, апелянт (відповідач) вказував, що між позивачем та відповідачем існували довготривалі партнерські відносини щодо інвестування коштів в об`єкт нерухомості та в рамках цієї співпраці між ними неодноразово підписувалися різного роду документи, колегія апеляційного суду, дослідивши зміст розписки,  вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що вказана розписка стосується правовідносин, що виникли між сторонами,  у цій справі, є безпідставними.
Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, розрахунку заборгованості, що спростовує розмір заборгованості, визначений позивачем, - відповідачем  не наданий не наданий.
У зв`язку з зазначеними порушеннями відповідач ОСОБА_1 має заборгованість - 30 000 доларів США, що станом на 18 травня 2016 року по курсу НБУ становить 758 202 грн 78 коп. та 3% річних від суми боргу у сумі 51 537 грн 02 коп. 
За таких обставин, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення заборгованості по позиці та 3% річних від суми боргу з відповідача на користь позивача.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються колегією суддів у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни у суду апеляційної інстанції відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бондаренка Віктора Геннадійовича залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів  з дня складення повного судового рішення. 
 
Дата складення повного судового рішення 15 грудня 2021 року.

 
Головуючий                                                                                         Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                                          Д.Р. Гаращенко
 
                                                                                                               Л.П. Сушко