ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/18592/20                                                                  

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.
За участю секретаря: Шевченко Е.П.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2021 року, суддя Пащенко К.С., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити дії,- 

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України  в якому просить суд  зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 137 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки;  зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.08.2019 по дату прийняття рішення у даній справі (а у разі здійснення фактичного розрахунку до дати прийняття рішення у справі за цим позовом - по дату такого фактичного розрахунку). 
Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 липня 2021 року адміністративний позов задоволено  повністю.     
Зобов`язано Апарат Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського 5, код ЄДРПОУ 20064120) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) компенсацію за 137 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.  Зобов`язано Апарат Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського 5, код ЄДРПОУ 20064120) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 30.08.2019 по день фактичного розрахунку.
Не погодившись  з рішенням суду першої інстанції  Апарат Верховної Ради України подав апеляційну скаргу в якій  просить  скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної сарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 23.01.2015 № 521 "Про зарахування ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України" ОСОБА_1 зараховано з 22.01.2015 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України "Про державну службу" із присвоєнням 7 рангу державного службовця.
Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 19.05.2015 № 5381 "Про звільнення ОСОБА_1 - помічника-консультанта народного депутата України" ОСОБА_1 звільнено 13.05.2015 з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 у зв`язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України (п. 2 ст. 36 КЗпП України).
Згідно з розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 29.05.2015 № 6007 "Про зарахування ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України" ОСОБА_1 зараховано з 22.05.2015 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України "Про державну службу" із збереженням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця.
Розпорядженням першого заступника керівника Апарату Верховної Ради України від 11.05.2016 № 1499-к "Про переведення ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України без поширення дії Закону України "Про державну службу" ОСОБА_1 переведено з 11.05.2016 за його згодою на посаду помічника-консультанта народного депутата України Юрика Т.З. на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України "Про державну службу".
Згідно з розпорядженням першого заступника керівника Апарату Верховної Ради України від 27.08.2019 № 1305-к "Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України" ОСОБА_1 звільнено з посади 29.08.2019 у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України).
Відповідно до довідки Управління кадрів Апарату Верховної ради України від 20.09.2019 № 20-26/2657 кількість календарних днів невикористаної відпустки ОСОБА_1 складає: за період з 22.01.2015 по 13.05.2015 - 9 календарних днів; за період з 22.05.2015 по 29.08.2019 - 128 календарних дні. Всього  кількість днів невикористаної відпустки становить 137 календарних днів.
Відповідно до листа першого заступника керівника Апарату Верховної Ради України від 23.09.2019 № 20-12/2675 відмовлено здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку, оскільки на момент звільнення економія фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була відсутня.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 1 частини першої   статті 4 Закону України «Про відпустки»   встановлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно з ч. 1   ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 № 2790-XII   народний депутат України може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим Законом, іншими законами та прийнятим, відповідно до них, Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, яке затверджується Верховною Радою України.
Частиною 3   ст. 34 Закону № 2790-XII   визначено, що помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Колегія суддів звертає увагу на те, що помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.
Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.
Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.
Частиною третьою статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого   Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95   (далі - Положення) про помічника-консультанта народного депутата України, передбачено, що помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Згідно з положеннями ст.ст. 21-49 Кодексу законів про працю України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.
Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.1992 роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.
Отже, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.
Відповідно до статті 3.1 Положення, персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4.1 Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Частиною 5 статті 4.4 Положення встановлено, що помічник-консультант народного депутата України на початку кожного календарного року попередньо погоджує з народним депутатом України дату своєї основної та додаткової відпусток, про що повідомляє Керівника Апарату Верховної Ради України або керівника виконавчого комітету відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до яких він прикріплений за заявою народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування.
Таким чином, всі виплати які виникають з трудових правовідносин, в тому числі й матеріальна допомога на оздоровлення та грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, здійснюються Апаратом Верховної Ради України з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.
Як встановлено судом, позивачу не виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.
Відповідач в апеляційній скарзі  заперечує наявність у нього обов`язку з виплати позивачу компенсації і тим, що  народний депутат є роботодавцем позивача  і всі виплати здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників-консультантів.
Колегія суддів вважає, що зазначена позиція відповідача не відповідає закону, оскільки частина шоста статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» не покладає на народного депутата України такого обов`язку.
Відповідно до абзаців першого, другого та четвертого частини третьої   статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України»   помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.
Згідно з підпунктами 1 та 2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Відтак, наявні підстави вважати, що видатки з виплати компенсації за невикористану основну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.
Водночас, відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути правою підставою для невиконання вимог закону.
Аналіз положень   Закону України «Про статус народного депутата України»   дає підстави вважати, що позивач перебував у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народним депутатом України, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 лютого 2019 року у справі               № 757/57336/16-ц.
Колегія суддів зазначає, що відсутність коштів на проведення виплат не є обґрунтованою підставою для відмови в компенсації за невикористану основну щорічну відпустку.
Відповідно до   статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України   суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
У Рішенні № 6-рп/2007 від 09.07.2007 Конституційний Суд України            вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.  Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.
ЄСПЛ у рішенні в справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету. Однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23).
У пункті 26 рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань
З огляду на вищевикладене, колегія суддів зазначає, що     наявність бюджетних асигнувань може вплинути на факт повної виплати одноразової грошової допомоги та не впливає на обов`язок прийняти рішення щодо вказаних питань, тому посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань, як на підставу неприйняття рішення про виплату позивачу компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки є необґрунтованими та суперечать нормам чинного законодавства.
Таким чином,  доводи позивача щодо протиправної бездіяльності Апарату Верховної Ради України стосовно ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустку, є правомірними, а тому рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача  провести нарахування та виплату компенсації за 137 кадендарних днів невикористаної  щорічної основної  відпустки є законним.
Законним є рішення суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіиток за весь час затримки виплати грошової компенсапції з 30.08.2019 по день фактичного розрахунку.
Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України   при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України   у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів також наголошує на тому, що відмовляючи позивачу у виплаті компенсації за всі дні  невикористаної відпустки, відповідач послався на відсутність економії фонду оплати праці та відсутність саме у відповідача обов`язку з виплати. 
Тому обґрунтованими є вимоги позивача про зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ч. 1   ст. 117 КЗпП України.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд може зменшити розмір відшкодування, то в даному випадку відповідач не надав  розрахунку як компенсації за  невикористану відпустку, так і розрахунку середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку та не зазначив, чому вважає, що розмір  відшкодування є завеликим та  неспівмірним до основної суми  боргу.
Згідно із ч. 2   ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 липня 2021 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 липня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Кобаль М.І.