П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/796/21	
Головуючий в 1 інстанції: Морська Г.М.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Косцової І.П.,
суддів – Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про стягнення коштів,-
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області  доплату за роботу в нічний час за 2003 рік у сумі 222,84 грн., за 2004 рік у сумі 462 грн., за 2005 рік у сумі 467,60 грн., за 2006 рік у сумі 470,64 грн., за 2007 рік у сумі 495,60 грн.,
матеріальну допомогу за 2004 рік в сумі 544,50 грн., за 2005 рік у сумі 885,73 грн., за 2006 рік у сумі 989,90 грн., за 2007 рік у сумі 1423,48 грн.;
матеріальну допомогу для оздоровлення за 2008 рік у сумі 2156,80 грн., за 2009 рік у сумі 2197 грн., за 2010 рік у сумі 4975,83 грн., за 2011 рік у сумі 4011,50 грн., за 2012 рік у сумі 5858,54 грн., за 2013 рік у сумі 3582,88 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 06.11.2015 року він звільнений з посади заступника начальника сектору карного розшуку Новокаховського міського відділу УМВС, однак, під час проходження служби за період 2003 – 2007 роки йому не була нарахована та не сплачена  передбачена Указом Президента України №296/96 від 04.10.1996 року «Про умови грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» матеріальна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на рік та доплата за роботу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу. 
Також за період 2008-2013 роки йому не нарахована та не сплачена передбачена Наказом МВС України №499 від 31.12.2007 року «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» щорічна допомога на оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, позов задоволено частково. Суд стягнув з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області  на користь позивача матеріальну допомогу за 2004 рік у сумі 544,50 грн., за 2005 рік –  у сумі 742,86 грн., за 2006 рік у сумі 789,90 грн., за 2007 рік у сумі 978,50 грн.
В задоволені решти позовних вимог суд відмовив.
Задовольняючи частину позовних вимог, суд виходив з того, що чинним у період 2005 – 2007 роки законодавством встановлено імперативний обов`язок відповідача виплачувати матеріальну допомогу один раз на рік безвідносно виходу у відпустку чи написання відповідного рапорту. Судом встановлено, що позивачу у вказаний період  виплачувались кошти, які у довідках названі «разова виплата», проте у меншому за встановлений Указом Президента України №296/96 від 04.10.1996 року розмірі, що є порушенням прав позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області просить скасувати його у оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що виплата позивачеві матеріальної допомоги здійснювалась у межах наявного бюджетного фінансування.
Крім того апелянтом визначено, що матеріальна допомога не входить до складу заробітної плати, тому звернення до суду за її стягненням обмежено строком позовної давності, а відтак, суд першої інстанції мав застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строку звернення до суду.
ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву не скористався.
У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 наказом УМВС України в Херсонській області №396 о/с від 06.11.2015 року звільнений з органів внутрішніх справ з посади заступника начальника сектору карного розшуку Новокаховського міського відділу УМВС.
26.01.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою повідомити про нараховане та сплачене йому грошове забезпечення за час служби та сплатити заборгованість, у разі неповної сплати.
Листом від 24.02.2021 року №10/С-5/оп  УМВС України в Херсонській області позивачу надані довідки про розмір грошового забезпечення за період 2003 – 2013 роки та повідомлено, що згідно наказу Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №578/5 строк зберігання наказів по особовому складу з питань надання щорічних оплачуваних відпусток становить 5 років, у зв`язку з чим при ліквідації Каховського районного відділу, Нижньосірогозького районного відділу та Чаплинського районного відділу УМВС України в Херсонській області накази, розпорядження начальників Каховського районного відділу, Нижньосірогозького районного відділу та Чаплинського районного відділу УМВС про відпустки за 2003-2014 роки на зберігання у архівний підрозділ УМВС не передавались.
Вважаючи порушеним своє право на отримання доплати за роботу в нічний час та матеріальної допомоги, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляційної скарги і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1  ст.1 Закону України «Про оплату праці»  (далі - Закон №108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. 
Статтею 2 Закону №108/95-ВР  визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Як встановлено судом, позовні вимоги стосуються стягнення доплати за роботу у нічний час та матеріальної допомоги, що є складовою заробітної плати.
У своєму Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013  у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої  статті 233 КЗпП України, статей  1,  12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суду України  зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. 
У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного  Рішення Конституційний Суд України  розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другої  статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком. Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства з урахуванням правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року               №  8-рп/2013,  дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Суд зазначає, що перебування особи на публічній службі, у тому числі на службі в органах МВС, є однією із форм реалізації закріпленого в  статті 43 Конституції України  права на працю.
Отже, в аспекті спірних правовідносин суд дійшов висновку, що поняття «грошове забезпечення», «матеріальна допомога» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві у сфері трудових правовідносин, є рівнозначними, а тому спір охоплюється застосованим у частині 2  статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці».
Подібну правову позицію було неодноразово висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №807/363/18, від 25 квітня 2019 року у справі №804/496/18, від 26 червня 2019 року в справі №820/4748/17, від 22.05.2020 року у справі №808/3200/17, від 04 лютого 2021 року в справі 160/5393/19.
За таких обставин суд вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду із позовом.
При цьому судова колегія відхиляє посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі 805/491/17-а щодо застосування строків звернення, оскільки судами має застосовуватись остання правова позиція.
Більш того, наведене апелянтом рішення стосується проходження особою державної служби, в той час як наведені судом постанови винесені у справах щодо проходження служби у органах МВС України.
Стосовно суті спірних правовідносин, судова колегія зазначає наступне.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у період 2004 – 2007 роки визначалися Указом Президента України «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу» від 4 жовтня 1996 року №926/96.
Пунктом 2 цього Указу передбачено, що з метою впорядкування грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ постановлено виплачувати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на рік.
Таким чином, у період дії Указу №926/96 виплата матеріальної допомоги не пов`язувалась із відбуттям особи у відпустку або написанням будь-якого рапорту чи заяви, тому у період 2004 – 2007 роки позивач мав право на отримання матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення.
Посилання відповідача на відсутність фінансування на проведення виплат матеріальної допомоги також є безпідставними, оскільки чинне законодавство не передбачає такої підстави для відмови у виплаті матеріальної допомоги. 
В свою чергу, за приписами ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип  верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
У справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) Європейський Суд з прав людини зазначив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувані своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для нього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Суд не приймає аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Аналогічна позиція викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Бурдов проти Росії».
Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. 
З наявних в матеріалах справи довідок про нараховане та виплачене позивачеві грошове забезпечення за період з 2004 по 2007 роки вбачається, що матеріальна допомога ОСОБА_1 в розмірі місячного грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась в повному обсязі (а.с. 15-18).
Водночас, у тих же довідках вказано, що у період 2005 – 2007 роки позивачеві виплачувались разові виплати. 
Відповідач у відзиві на позовну заяву стверджує, що ці виплати і є матеріальною допомогою, відтак при обрахунку належної позивачеві суми відповідні кошти підлягають виключенню (а.с. 48).
Судом першої інстанції здійснено розрахунок належної до стягнення суми невиплаченої матеріальної допомоги, який відповідає довідкам про грошове забезпечення позивача за період з 2004 по 2007 роки, що були видані відповідачем та не спростований апелянтом.
За таких обставин судова колегія погоджується з  висновком суду першої інстанції про порушення права позивача на отримання матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення у період з 2004 по 2007 роки та наявністю підстав для стягнення невиплачених сум з відповідача.
Враховуючи ту обставину, що судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення доплати за роботу у нічний час сторонами не оскаржується, судова колегія не надає правової оцінки висновку суду першої інстанції з цього питання.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст.316 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Зважаючи, що судом першої інстанції правомірно розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Керуючись ст. ст.  308,  311,  315,  316,   321,  322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області - залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Косцова І.П.	
Судді	    	Осіпов Ю.В.    Скрипченко В.О.