ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 р.	Справа № 440/2921/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.06.2021, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, м. Полтава, повний текст складено 08.06.21 по справі № 440/2921/21
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Міністерства внутрішніх справ України      треті особи           Медична (військово-лікарська) комісія Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" ,          Державна установа "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" 
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: Медична (військово-лікарська) комісія Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області", Державна установа "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області", в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо не належного розгляду звернення ОСОБА_1 від 17.02.2021 реєстраційний номер № НОМЕР_1 ; визнати протиправною бездіяльність  Міністерства внутрішніх справ України щодо не вжиття відповідних заходів реагування по обставинам та фактам, викладеним у зверненні ОСОБА_1 від 17.02.2021 реєстраційний номер № НОМЕР_1 ; визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо не перенаправлення звернення ОСОБА_1 від 17.02.2021 реєстраційний номер  № НОМЕР_1 за належністю згідно п.3 ст.7 Закону України "Про звернення громадян"; визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо не перенаправлення звернення ОСОБА_1 від 17.02.2021 реєстраційний номер № НОМЕР_1 до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини для складання адміністративних протоколів на винних осіб; визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо не перенаправлення звернення від 17.02.2021 реєстраційний номер №КН-12100209 до Генеральної прокуратури України для реагування на системні порушення прав ОСОБА_1 , як інваліда 2 групи, учасника бойових дій; зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 17.02.2021 реєстраційний номер  № НОМЕР_1 та вжити заходів реагування з урахуванням обставин, встановлених судом, і подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.06.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність  Міністерства внутрішніх справ України  щодо  письмового повідомлення ОСОБА_1 про результати перевірки звернення   ОСОБА_1 від 17.02.2021 №КН-12100209 і суть прийнятого рішення. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України письмово повідомити ОСОБА_1 про результати перевірки звернення ОСОБА_1 від 17.02.2021 №КН-12100209  і  суть прийнятого рішення. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство внутрішніх справ України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.06.2021 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.  В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що предметом оскарження у зверненні позивача були незаконні, на думку позивача, дії ДУ «ТМО МВС по Полтавській області», які безпосередньо пов`язані з необхідністю виконання судового рішення від 15.02.2021 у справі №440/146/21, в якій ДУ «ТМО МВС по Полтавській області» була відповідачем, та є діями, які прямо витікають зі змісту рішення. Вказує, що звернення позивача поєднувало предмети регулювання Законів України «Про звернення громадян» та «Про безоплатну правову допомогу», тому його було розглянуто у відповідних частинах, передбачених цими законами. Стверджує, що відповідач, з урахуванням принципів добросовісності та розсудливості розглянув звернення та надав позивачеві безоплатну первинну правову допомогу у порядку, визначеному Законом України «Про безоплатну правову допомогу». Зауважує, що звернення позивача від 17.02.2021 було розглянуто та 04.03.2021 на адресу позивача направлено вичерпну письмову відповідь (лист ДОЗР МВС України від 04.03.2021 за вих. №К-4950/33), що підтверджується штрихкодом на копії електронного листа - відповіді та реєстром на кореспонденцію від 04.03.2021. Вважає, що відповідач при розгляді звернення ОСОБА_1 від 17.02.2021 реєстраційний номер КН-12100209 діяв в межах та у спосіб, передбаченим чинним законодавством України, а тому права позивача з боку відповідача порушені не були. Зазначає, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку органу державної влади направляти відповіді громадянину на його звернення рекомендованим листом, рекомендованим листом з повідомленням або цінним листом з описом вкладенням. Вказує, що відсутність відмітки в особистому кабінеті Урядового контактного центру не може бути безумовно кваліфіковано судом як відсутність відповіді на звернення від 17.02.2021 №КН- 12100209. Вважає, що відповідачем належним чином доведено факт направлення відповіді на звернення позивача від 17.02.2021 №КН-12100209.
Позивач по справі не скористався  правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.
Державною установою "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" подано до суду заяву про розгляд справи без участі третіх осіб – Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" та Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області".
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 17 лютого 2021 року через Державну установу "Урядовий контактний центр" Книш О.А. направив звернення реєстраційний номер КН-12100209 до  Міністерства внутрішніх справ України наступного змісту: "Керуючись ст. 40 Конституції України направляю Вам листа та повідомляю, що 15.02.2021 рішенням Полтавського окружного адміністративного суду справа № 440/146/21: - визнано протиправними дії та бездіяльність ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" щодо неналежного розгляду заяви, не вжиття відповідних заходів реагування по обставинах, викладених у заяві ОСОБА_1 від 25.12.2020 разом з додатками без вжиття заходів реагування; - зобов`язано ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.12.2020 вх. № 33/37-К-101 від 30.12.2020 з урахуванням доданих до неї медичних матеріалів та вжити заходів реагування з урахуванням висновків суду та встановлених обставин. Згідно позиції ЄСПЛ державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків "Лелас проти Хорватії" п.74. У зв`язку з вищевикладеним прошу ініціювати негайне виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 справа № 440/146/21 та видати постанову по причинному зв`язку отримання травми при виконанні  службових обов`язків в АТО за наявної медичної документації і направлення документів за належністю до МСЕК для вирішення питання по суті, як зазначено у вказаному рішенні суду - найкоротший термін. Прошу вказану ситуацію поставити на особистий контроль, а відповідь чекаю по кожному факту окремо з вжитими заходами реагування, адже мова йде про системне порушення моїх прав, доведене неодноразово мною у судовому порядку та буде предметом дослідження в ЄСПЛ за порушення ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Окремо вимагаю провести повторні перевірки по всім моїм попереднім зверненням та відреагувати належним чином, адже незаконність дій ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" доведена в судовому порядку, що свідчить про неналежний розгляд всіх моїх попередніх звернень, що суд й підтверджував неодноразово. В разі відсутності повноважень перенаправити за належністю, а копію до Уповноваженого ВРУ з прав людини для складання адміністративних протоколів на винних осіб і копію звернення направити до Генеральної прокуратури України для реагування".   
04.03.2021 складено та зареєстровано за вих. №К-4950/33 лист - відповідь на звернення ОСОБА_1 від 17.02.2021 №КН-12100209.
У позовній заяві позивач пояснив, що не отримав відповіді на своє  звернення від 17.02.2021 №КН-12100209, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження надіслання чи вручення позивачу відповіді на його звернення від 17.02.2021 №КН-12100209. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що належним способом захисту порушеного права позивача, з урахуванням ч.2 ст.9 КАС України, є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо письмового повідомлення позивача про результати перевірки звернення  від 17.02.2021 №КН-12100209 і суть прийнятого рішення та  зобов`язання   відповідача письмово повідомити  позивача про результати перевірки  звернення від 17.02.2021 №КН-12100209  і  суть прийнятого рішення. Щодо решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх передчасності, оскільки відповідач  не повідомив  позивача про результати перевірки  звернення  від 17.02.2021 №КН-12100209 і суть прийнятого рішення.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Міністерством внутрішніх  справ України рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України, наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення, урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року №393/96-ВР.
За приписами ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно зі ст.3 Закону України "Про звернення громадян" під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. 
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. 
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. 
Скарга - це звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Відповідно до ст.5 Закону України "Про звернення громадян" звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Звернення може бути усним чи письмовим.
Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні "гарячі лінії" та записується (реєструється) посадовою особою.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.
Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.
Колегія суддів зазначає, що звернення ОСОБА_1 від 17.02.2021 №КН-12100209 оформлене відповідно до статті 5 Закону України "Про звернення громадян".
Частиною 1 ст.7 Закону України "Про звернення громадян" визначено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями (ч.3 ст.7 Закону України "Про звернення громадян").
Відповідно до приписів ст.15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Частиною 1 ст.16 Закону України "Про звернення громадян" встановлено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.
Статтею 18 Закону України "Про звернення громадян" визначено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.
Згідно зі ст.19 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.
Відповідно до ст.20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.
Аналізуючи норми Закону України "Про звернення громадян", зокрема положення статті 15, колегія суддів зазначає, що обов`язок органів, до яких направлені звернення, повідомляти осіб про наслідки їхнього розгляду, як елемент конституційної гарантії звернення до органів публічної влади, включає і доведення змісту відповіді до заявника.
З огляду на зміст вказаного зобов`язання, орган вважається таким, що виконав передбачений Конституцією України обов`язок, якщо склав відповідь на звернення особи у чіткій відповідності до поставлених у ньому питань і довів зміст відповіді до заявника в обраний ним спосіб: засобами поштового або електронного зв`язку.
Колегія суддів зазначає, що в спірних правовідносинах обов`язок повідомляти громадян про наслідки розгляду їхніх звернень має підтверджуватися доказами, що свідчать про надсилання (вручення) відповіді на звернення на адресу заявника (заявнику).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 26.09.2019 року у справі №826/11164/16.
З матеріалів справи встановлено, що 17.02.2021 року позивач через веб-портал Урядового контактного центру направив звернення реєстраційний номер №КН-12100209 до  Міністерства внутрішніх справ України, в якому просив ініціювати негайне виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 року у справі №440/146/21 (а.с. 33).
Відповідачем до відзиву на позовну заяву додано лист Департаменту охорони здоров`я та реабілітації "Про розгляд звернення" №К-4950/33 від 04.03.2021 р. (а.с. 63), за змістом якого за результатами розгляду звернення позивача повідомлено, що ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" є юридичною особою публічного права державної форми власності і відповідно до діючого законодавства наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Відповідно до наказу МВС України від 07 листопада 2015 року № 1443 (у редакції наказу МВС від 02 березня 2020 року № 206) "Про затвердження Положення про Державну установу "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Полтавській області", п.6, "начальникові ДУ ТМО прямо і безпосередньо підпорядковані його заступники, керівники закладів охорони здоров`я, які входять до складу ТМО...", в тому числі і голова медичної (військово-лікарської) комісії, яка входить до складу ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області". У своїй діяльності медична (військово-лікарська) комісія ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" керується наказом МВС України від 03 квітня 2017 року № 285 "Про затвердження Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2017 року за № 559/30427. Направлення позивача на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи від 28.10.2020 № 330, яке було видане УКЗ ГУНП в Полтавській області разом з додатками, було прийнято секретарем установи відповідно до існуючого порядку 02.11.2020, про що свідчать записи в реєстраційному журналі ДУ "ТМО" (№№ 33/37-К-77; 33/37-К-78; 33/37-К-79 та 33/37-К-80). За інформацією, отриманою з ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області", для подальшого проходження лікарської експертизи позивачу необхідно надати до М(ВЛ)К медичну документацію, оформлену за період служби, тобто за період з 29.01.2007 по 24.03.2017, а саме: медичну карту амбулаторного хворого (форма первинної облікової документації № 025/о, яку позивач під особистий підпис отримав у 2016 році і не повернув до установи), та оригінали медичних документів, що підтверджують проведене обстеження та лікування до моменту звільнення у зв`язку з отриманням травми у лютому 2015 році. З урахуванням вищезазначеного, порушень в діях посадових осіб ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" відносно позивача та порядку прийняття документів на розгляд М(ВЛ)К не виявлено. 
Зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19 Конституції України). Проінформовано, що держава гарантує кожному право на отримання безоплатної правової допомоги. Для отримання такої допомоги телефонуйте за номером Єдиного контакт-центру 0 800 213 103 (цілодобово та безкоштовно у межах України зі стаціонарних та мобільних телефонів) або звертайтеся особисто до найближчого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги чи бюро правової допомоги. З інформацією про адреси відповідних центрів чи бюро, а також види і порядок отримання безоплатної правової допомоги можна ознайомитися на веб-сайті системи безоплатної правової допомоги lеgаlаіd.gоv.uа.
У відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі відповідач зазначив, що відповідь на звернення позивача від 04.03.2021 р. направлена позивачу, на підтвердження чого надав копію реєстру на кореспонденцію від 04.03.2021 р. (а.с. 62).
Позивач у позові зазначає, що відповіді на свій запит він не отримав.
З роздруківки відомостей особистого кабінету Урядового контактного центру, яка додана позивачем до позову, встановлено, що в особистому кабінеті Урядового контактного центру наявна відмітка про статус документа: "прийнято до розгляду" (а.с. 33).
Згідно зі ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 13 Закону України "Про поштовий зв`язок" від 04.10.2001 №2759-III передбачено порядок надання поштового зв`язку, зокрема, у частині 3 цієї статті вказано, що у договорі про надання послуг поштового зв`язку, якщо він укладається у письмовій формі, та у квитанції, касовому чеку тощо, якщо договір укладається в усній формі, обов`язково зазначаються найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість. У договорі, стороною якого є національний оператор зв`язку, укладеному у будь-якій формі, має міститися попередження про недопущення пересилання письмової кореспонденції, виконаної і розтиражованої друкарським способом, без вихідних даних (тираж, назва друкарні, номер замовлення та інше). За недотримання цієї вимоги несе відповідальність оператор поштового зв`язку.
Відповідно до пункту 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, розрахунковий документ - документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв`язку.
Аналізуючи вказані норми, можна зробити висновок, що належним доказом надіслання суб`єктом владних повноважень відповіді на звернення позивача є квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.
Разом з тим, жодного з вказаних документів, як і будь-яких інших документів на підтвердження фактичного направлення позивачу відповіді на його звернення відповідачем до суду не надано.
Натомість, реєстр на кореспонденцію від 04.03.2021 р., копію якого відповідачем надано до суду, не містить штампу поштового організації, не є розрахунковим документом, а відтак, не є належним та допустимим доказом у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України на підтвердження надіслання або вручення позивачу вказаного вище листа.
Наявність штрихкоду та реєстраційного вихідного номера на листі Департаменту охорони здоров`я та реабілітації "Про розгляд звернення" №К-4950/33 від 04.03.2021 р. підтверджують факт складення та реєстрації цього документу, проте не підтверджують факту надіслання чи вручення цього листа позивачу.
З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем, який є суб`єктом владних повноважень, не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження надіслання чи вручення позивачу відповіді на його звернення від 17.02.2021 р. №КН-12100209.
Щодо посилання апеляційної скарги на лист  Департаменту охорони здоров`я та реабілітації "Про розгляд звернення" №К-4950/33 від 04.03.2021 р., то  колегія суддів встановила, що за своїм змістом цей лист не містить відповідей по суті на поставлені позивачем у своєму зверненні від 17.02.2021 р. №КН-12100209 питання. Зокрема, відповідачем не прийнято жодного рішення з питання виконати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 року у справі №440/146/21.
Отже, відповідачем не перевірено об`єктивно та всебічно звернення позивача від 17.02.2021 № КН-12100209 та позивачу письмово не повідомлено про результати звернення позивача про виконання рішення суду і суть прийнятого рішення, чим порушено вимоги норм Закону України "Про звернення громадян".
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження, надано не було.
Колегія суддів зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, а саме, порушення права позивача на письмове повідомлення про результати перевірки  звернення  і суть прийнятого рішення, з метою повного та належного захисту прав позивача, суд першої інстанції, відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України, правомірно вийшов за межі позовних вимог, та обрав спосіб захисту порушеного права позивача, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів позивача та встановлює спосіб відновлення його права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправною бездіяльності  відповідача  щодо  письмового повідомлення позивача про результати перевірки  звернення  від 17.02.2021 №КН-12100209   і суть прийнятого рішення та зобов`язання відповідача письмово повідомити про результати перевірки  звернення від 17.02.2021 №КН-12100209  і  суть прийнятого рішення. 
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу  без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки відповідно до п.2 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію і дана справа відноситься до справ незначної складності, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.06.2021 по справі № 440/2921/21  залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  08.11.2021 року