КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №755/15780/20                                                                головуючий у суді І інстанції: Сіромашенко Н.В.
провадження №22-ц/824/13277/2021                                        головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
09 листопада 2021 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                           Гаращенка Д.Р., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання:                                  Спеней О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про зміну дати та підстави звільнення, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, премії, середнього заробітку, вихідної допомоги, моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про зміну дати та підстави звільнення, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, премії, середнього заробітку, вихідної допомоги, моральної шкоди.
В обгрунтування позову посилається на те, що 01.11.2019 року він прийнятий на роботу у філії «Центр метрології та газорозподільних систем» Національної Акціонерної компанії «Нафтогаз України» заступником начальника юридичного відділу, зареєстрованим місцезнаходженням якої є: Київська область, Києво-Святошинський район, місто Боярка, вул. Маяковського, 49. При цьому відповідно до наказу №66 філії «ЦМГС» від 30.12.2016 місцем роботи юридичного відділу філії визначено офіс за адресою: м. Київ, вул. Шолуденка, 1.
23.07.2020 року він ознайомлений з повідомленням керівництва філії, у якому було вказано, що він та інші працівники філії мають працювати з 30.09.2020 року за адресою: Київська область, м. Боярка, вул. Маяковського, 49 .
В цей же день ним подано заяву про те, що він не згоден працювати у іншій місцевості та з вимогою надати інформацію про наявні відкриті вакансії НАК «Нафтогаз України» у м. Києві та сприяти його переведенню на іншу посаду у межах міста. 31.07.2020 року працівниками юридичного відділу звільнено приміщення за вищевказаною адресою у місті Києві та завантаженні автомобілі для перевезення документів, оргтехніки. З 11 год. він був позбавлений можливості продовжувати працювати. Для того, щоб отримати документальне підтвердження незаконного передчасного переведення його як працівника керівництвом філії у іншу місцевість з іншими умовами праці о 10-59 год. 31.07.2020 року він подав заяву, де вказав на дійсні причини звільнення економічного, технологічного, структурного характеру та грубе порушення трудового законодавства. При цьому просив звільнити його 03.08.2020 року з займаної посади, на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України. 31.07.2020 року за станом його здоров`я лікарем відкритий лікарняний лист. На лікарняному він знаходився до 28.08.2020 року. 31.08.2020 після виходу на роботу він дізнався про своє звільнення.
Звертає увагу суду на те, що його звільнено під час перебування на лікарняному, а тому днем його звільнення має бути визнано 31.08.2020 року, і правовою підставою його звільнення має бути ч.1 ст.39 КЗпП України.
З урахуванням викладеного позивач просив: поновити йому строк для подання позовної заяви; зобов`язати відповідача здійснити зміни у його трудовій книжці, вказавши правовою підставою звільнення ч.1 ст.39 КЗпП України, з датою звільнення день видачі трудової книжки - 31.08.2020 року; стягнути з відповідача на його компенсацію за 2 дні невикористаної щорічної оплачуваної відпустки, невиплачену під час остаточного розрахунку премію (додаткову заробітну плату) у розмірі 70% посадового окладу, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, додатково передбачений Колективним договором один середній місячний заробіток, середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку з 31.08.2020 року по 23.09.2020 року, а також спричинену йому моральну шкоду.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про зміну дати та підстави звільнення, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, премії, середнього заробітку, вихідної допомоги, моральної шкоди.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 
подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Вказує, що позивач не погодився на переведення на роботу у іншу місцевість, і навів про це обгрунтування у заяві від 23.07.2020 року, і 31.07.2020 року подав заяву у якій просив його звільнити 03.08.2020 року із займаної посади на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Зазначає, що позивачу надано для ознайомленння лист Філії "ЦМГС" №50/04-430  від 03.08.2020 року про повідомлення позивача щодо розірвання з ним трудового договору лише 31.08.2020 року. Вважає, що на момент сплати вихідної допомоги відповідач вже не був податковим агентом позивача, а тому відрахування з позивача податків відбулося незаконно. Також вказує, що середній заробіток підлягає виплаті у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, оскільки припинення трудового договору відбулось у наслідок порушення відповідачем трудового законодавства. Зазначає, що він з 31.07.2020 року перебував на лікарняному, і тому, був позбавлений можливості відпрацювати один (останній) день роботи - 03.08.2020 року, однак відповідач звільнив його під час перебування на лікарняному. Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні не зазначено позовних вимог про зміну дати та підстав звільнення, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, премії, середнього заробітку, вихідної допомоги та моральної шкоди. Посилається на практику Верховного суду, яка викладена у постанові від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що за встановлених обставин позивачу відповідачем було запропоновано переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, від якої він відмовився письмово та просив його звільнити 03.08.2020 року. Дана відмова була прийнята відповідачем та позивач, згідно поданої ним заяви, був звільнений на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством - 03.08.2020 року. Таким чином, звільнення позивача відбулося у відповідності до вимог трудового законодавства. 03.08.2020 року позивачу був направлений лист за вих. №50/04-430 про необхідність прибути за трудовою книжкою, у зв`язку з розірванням трудового договору, що було зазначено вище. Також відповідач повідомив про можливість відправлення роботодавцем трудової книжки поштою за згодою позивача. Отже, роботодавцем було вжито всіх заходів для виключення порушень прав позивача при звільненні. Також, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині зміни дати та підстави звільнення. Виходячи з цього, а також з урахуванням того, що затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з боку відповідача встановлено не було, не підлягають задоволенню і похідні вимоги щодо стягнення сум та відшкодування моральної шкоди.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до ч. 3 ст. 32 Кодексу законів про працю України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Зміна істотних умов праці (розміру оплати праці, тривалості робочого часу, режиму роботи, зміну розрядів і найменування посад) може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.
Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів тощо.
Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.
У пункті 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП України в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.
Отже, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.
Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено право власника або уповноваженого ним органу на розірвання трудового договору у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Факт скорочення посади сам по собі виключає звільнення за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки відсутні передбачені частиною третьою статті 32 КЗпП Україниобставини.
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 11 травня 2021 року у справі № 317/182/19-ц (провадження № 61-231св21).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 761/11887/15-ц (провадження № 61-15506сво18) зроблено висновок, що звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору, яка обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору. Підставою для звільнення працівника за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України є його відмова від продовження роботи в нових умовах праці після спливу двомісячного строку з часу ознайомлення з відповідним повідомленням.
Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.
Подібна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року № 6-2748цс15.
Аналізуючи наведені вище норми права, слід дійти висновку, що зміна істотних умов праці відбувається за тією самою посадою, у тій самій установі, де працівник працював до такої зміни. 
Визначена частиною третьою статті 32 КЗпП України зміна істотних умов праці та, відповідно, припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України має місце тоді, коли посада працівника змінюються істотні умови праці за цією посадою.
Такий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 215/2330/19 (провадження № 61-1145св20).
Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Відповідно до ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів.
Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Встановлено, що наказом філії «Центр метрології та газорозподільних систем» акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» №168-к/тр від 30.10.2019 року ОСОБА_1 , на підставі його заяви від 24.10.2019 року, прийнято на роботу на посаду заступника начальника юридичного відділу з 01.11.2019 року на умовах строкового трудового договору, на період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3 років основного працівника - заступника начальника юридичного відділу Ільмухіної Т.Ф. до дати фактичного виходу на роботу основного працівника, з місячним окладом 21000 грн. згідно штатного розпису.
Відповідно до п.1.2., 1.4. Положення про Філію «Центр метрології та газорозподільних систем» акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», затвердженого рішенням правління акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» філія є відокремленим підрозділом акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» і не має статусу юридичної особи. Місцезнаходження філії: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1.
Згідно з наказом Філії «Центр метрології та газорозподільних систем» акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» №103-к/тм від 15.06.2020 року ОСОБА_1 , на підставі його заяви від 12.06.2020 року, надано щорічну оплачувану відпустку тривалістю 30 календарних днів, з 22.06.2020 року по 22.07.2020 року, за період роботи з 01.11.2019 року по 31.10.2020 року, в тому числі: щорічну основну оплачувану відпустку - 24 дні, щорічну додаткову оплачувану відпустку за ненормований робочий день - 6 днів.
Наказом Філії від 15.06.2020 року №196-к/тр, відповідно до п.4.8.2 Колективного договору, за погодженням із профспілковим комітетом, у зв`язку з наданням щорічної відпустки та на підставі заяви позивача від 12.06.2020 року, останньому надана матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 50% місячного окладу.
19.06.2020 року на адресу Філії «Центр метрології та газорозподільних систем», на ім`я в.о. директора філії Мазуркевича В.Г., надійшов лист від ДК «Газ України», з якого вбачається, що у зв`язку з трансформацією Групи Нафтогаз, керівництвом Групи Нафтогаз прийнято рішення про розміщення бізнес одиниць та структурних підрозділів НАК «Нафтогаз України», які входять до складу дивизіону «Комерція», в офісних приміщеннях ДК «газ України» за адресою: вул. Шолуденка, 1, в м. Києві (розпорядження від 22.05.2020 року №33-р «Про переміщення працівників Крмпанії»). Відповідно до даного листа пропонувалося якнайшвидше вирішити питання щодо припинення договору оренди №17/16-148 від 30.12.2016 року, укладеного між ДК «Газ України» та НАК «Нафтогаз України», та звільнення офісних приміщень ДК «Газ України», яким користується Філія «ЦМГС».
Наказом по Філії від 20.07.2020 року №30 визначено з 30.09.2020 року робочі місця за адресою: Київська область, м. Боярка, вул. Маяковського, 49. Згідно з цим наказано в зазначений термін перевести для подальшої роботи в іншу місцевість, за їх згодою, посадових осіб та працівників структурних підрозділів Філії «ЦМГС», зокрема, заступника начальника відділу ОСОБА_1.
23.07.2020 року позивач повідомлений про те, що у зв`язку зі службовою необхідністю, відповідно до наказу Філії «Центр метрології та газорозподільних систем» акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» від 20.07.2020 року №30 «Про визначення робочих місць та переведення на роботу в іншу місцевість посадових осіб та працівників структурних підрозділів Філії «ЦМГС» НАК «Нафтогаз України» з 30.09.2020 року його робоче місце переміщено та визначено за адресою: Київська область, м. Боярка, вул. Маяковського, 49. У зв`язку із зазначеним, пропонувалося переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством за даною адресою; зазначено на те, що він відповідно до статей 32, 36 КЗпП України має право: надати свою згоду на переведення на роботу в іншу місцевість або не погодитися на переведення на роботу в іншу місцевість. Також було доведено до відома, що у випадку його відмови від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством (відсутності його згоди на переведення) трудовий договір з ним буде розірвано на підставі п.6 ст.36 КЗпП України 30.09.2020 року, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку згідно зі статтею 44 КЗпП України.
Позивач не погодився з переведенням на роботу у іншу місцевість, вказав на те, що обгрунтування ним надані у заяві від 23.07.2020 року.
В заяві від 23.07.2020 року позивач зазначив на те, що з наказом №30 від 20.07.2020 року Філії «ЦМГС» АТ «НАК «Нафтогаз України» він ознайомлений; йому відомо, що його робоче місце визначено за вищевказаною адресою. Однак, зауважив на те, що приміщення за даною адресою є недобудованим об`єктом, не введений в експлуатацію і не може безпечно використовуватися як приміщення для роботи. Отже, відповідно до ч.1-3 ст.153 КЗпП України, ст.43 Конституції України роботодавець не може за вказаною адресою забезпечити йому та іншим працівникам безпечні умови праці. Він одружений, має двох малолітніх дітей, бажає працювати, але не має можливості, проживаючи у м. Київ, працювати у Київській області (м. Боярка) та ще й у небезпечному приміщенні. При цьому вказав, що Філія є відокремленим підрозділом АТ «НАК «Нафтогаз України», не має статусу юридичної особи; він на переведення до іншої місцевості для роботи за вищевказаною адресою разом з Філією не погоджується. У зв`язку з цим, просив прийняти його відмову у переводі на роботу у іншу місцевість; повідомити його про наявність відкритих вакансій у м. Київ у АТ «НАК «Нафтогаз України» та сприяти його переведенню у інший підрозділ АТ «НАК «Нафтогаз України» у межах м. Київ.
У відповідь на дану заяву Філією за адресою проживання позивача направлено лист, з якого, зокрема, вбачається, що Філією було розглянуто його заяву від 23.07.2020, відмову у переведенні на роботу в іншу місцевість прийнято.
Після цього, 31.07.2020 року позивач подав заяву до Філії, відповідно до якої просив звільнити його 03.08.2020 року з займаної посади на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи за зміни істотних умов праці.
31.07.2020 року наказом Філії від 30.07.2020 року №254-к/тр ОСОБА_1 звільнено з роботи 03.08.2020 року, у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, п.6 ст.36 КЗпП України, та наказано головному бухгалтеру Скоблик В.Д. здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку згідно ст.44 КЗпП України.
03.08.2020 року Філією направлено за місцем проживання позивача листа за вих. №50/04-430, відповідно якого він повідомлявся про розірвання укладеного з ним трудового договору відповідно до п.6 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, згідно поданої ним заяви 31.07.2020 року, та про необхідність прибути за трудовою книжкою. Також повідомлено про те, що він може надати згоду на відправлення йому трудової книжки поштою.
31.07.2020 року на ім`я ОСОБА_1 був відкритий листок непрацездатності. При цьому в судовому засіданні позивач пояснив, що до 11 год. він знаходився на роботі. 29.08.2020 лікарем йому було рекомендовано стати до роботи.
По виходу на роботу ОСОБА_1 отримав трудову книжку, що підтверджується його підписом в Книзі обліку видачі трудових книжок і вкладишів до них.
Рішенням правління НАК «Нафтогаз України» від 17.09.2020 року були внесені зміни до Положення про Філію «ЦМГС», зокрема в частині місцезнаходження Філії за адресою: вул. Маяковського, 49, м. Боярка, Києво-Святошинський район, Київська область, 08153. Відомості щодо місцезнаходження відокремленого підрозділу були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 25.09.2020 року, що підтверджується Витягом.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про зміну підстави та дати звільнення, оскільки звільнення позивача відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки він відмовився від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, подавши відповідну заяву.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що звільнення позивача під час перебування на лікарняному  відповідає вимогам чинного законодавста, оскільки судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивачем подано заяву від 31.07.2020 року у якій він просив звільнити його 03.08.2020 року з займаної посади на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, що і свідчило про  можливість для звільнення у розумінні висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 761/11887/15-ц (провадження № 61-15506сво18).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, премію, один середньомісячний заробіток, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, моральної шкоди, оскільки звільнення позивача є законним, наказ про звільнення не скасовано, а відтак і похідні вимоги позивача задоволенню також не підлягають.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу надано для ознайомленння лист Філії "ЦМГС" №50/04-430  від 03.08.2020 року про повідомлення позивача щодо розірвання з ним трудового договору лише 31.08.2020 року у зв`язку з чим порушені його права, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки позивача звільнено на підставі поданої ним заяви від 31.07.2020 року у якій він просив звільнити його 03.08.2020 року з займаної посади на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України. Крім того, роботодавець направив позивачу лист 03.08.2020 року, відповідно якого позивача повідомлено про розірвання трудового договору відповідно до п.6 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, згідно поданої ним заяви 31.07.2020 року, та про необхідність прибути за трудовою книжкою. Також повідомлено про те, що він може надати згоду на відправлення йому трудової книжки поштою.
Доводи апеляційної скарги про те, що середній заробіток підлягає виплаті у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, оскільки припинення трудового договору відбулось у наслідок порушення відповідачем трудового законодавства. Що він з 31.07.2020 року перебував на лікарняному, і тому, був позбавлений можливості відпрацювати один (останній) день роботи - 03.08.2020 року, однак відповідач звільнив його під час перебування на лікарняному. Крім того, доводи про те, що на момент сплати вихідної допомоги відповідач вже не був податковим агентом позивача, а тому відрахування з позивача податків відбулося незаконно. А також, що судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні не зазначено позовних вимог про зміну дати та підстав звільнення, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, премії, середнього заробітку, вихідної допомоги та моральної шкоди, суд апеляційної інстанйції відхиляє, оскільки вимоги заявлені позивачем судом першої інстанції розглянуті у повному обсязі, і підстав для ухвалення додаткового рішення апеляційним судом не встановлено.
Посилання на практику Верховного суду, яка викладена у постанові від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки наведені висновки не є релевантними до даних прововідносин.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні,  не спростовують.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що трудове та майнове право позивача не було порушено відповідачем.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. ст. 32, 36 КЗпП України.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.                                                                         На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд, 
 
                                                     ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «10» листопада 2021 року.
                                             
Головуючий суддя	Л.П. Сушко      	
Судді	Д.Р. Гаращенко      	
 	О.І. Сліпченко