Постанова
Іменем України
10 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 554/6043/20
провадження № 61-10997св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., 
Ткачука О. С.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду 
м. Полтави від 18 березня 2021 року у складі судді Яковенко Н. Л. та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 травня 2021 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Прядкіної О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання співзабудовником закінченого будівництвом житлового будинку, про визнання закінченого будівництвом житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності з дозволом на реєстрацію права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про визнання співзабудовником закінченого будівництвом житлового будинку, про визнання закінченого будівництвом житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності з дозволом на реєстрацію права власності, в якому, після уточнення позовних вимог (а. с. 70-76, т. 1), просила визнати її співзабудовником закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 з дозволом на реєстрацію права власності, визнати закінчений будівництвом індивідуальний житловий будинок за вказаною адресою об`єктом спільної сумісної власності її та відповідача з дозволом на реєстрацію права власності, стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 25 грудня 2015 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні кошти 
09 жовтня 2017 року було придбано земельну ділянку на АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спору. На вказаній земельній ділянці під час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було збудовано житловий будинок загальною площею 
89,2 кв. м, будівництво якого завершено та введено його в експлуатацію відповідно до Декларації про готовність об`єкта. Зазначений житловий будинок експлуатується сторонами за призначенням, але право власності на нього не зареєстровано. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як подружжя є співвласниками спірного житлового будинку та земельної ділянки в рівних частках по Ѕ частці, але без згоди відповідача вона не може вирішити питання щодо розпорядження ним, у тому числі добудови, перебудови. Крім того, між ними не узгоджено питання щодо порядку користування будинком після розірвання шлюбу.
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання вказаного житлового будинку особистою приватною власністю (а. с. 166-174, т. 1).
Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що сторони у справі з 25 грудня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 липня 2020 року, мають сина ОСОБА_3 , 2018 року народження. За час шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано земельну ділянку за адресою: 
АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 посилався на те, що спірний будинок побудований ним за власні кошти, отримані від відчуження належної йому квартири та за допомогою коштів його матері в період із червня 2018 року по січень 
2019 року. При цьому, його колишня дружина участі в будівництві не брала, власних коштів на це не витрачала, не мала свого джерела доходу, тому вказаний будинок є особистою приватною власністю відповідно до статті 
57 СК України, у зв`язку з чим просив суд задовольнити зустрічні позовні вимоги.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду 
від 31 травня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано закінченим будівництвом та введеним в експлуатацію житловий будинок 
АДРЕСА_2 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано ОСОБА_1 співзабудовником закінченого будівництвом та введеного в експлуатацію індивідуального житлового будинку АДРЕСА_2 . 
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивовано наявністю правових підстав для визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності з огляду на факт його будівництва під час шлюбу, при цьому відповідачем не було спростовано презумпцію спільності майна подружжя.
Враховуючи, що будинок збудовано на придбаній за спільні кошти у спільну сумісну власність подружжя земельній ділянці, повністю закінчений будівництвом та введений в експлуатацію під час перебування сторін в шлюбі, відсутність державної реєстрація права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна не виключає правової можливості для визнання його об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо дозволу на реєстрацію права власності, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що суд, здійснюючи правосуддя, не може перебирати на себе повноваження органу, до компетенції якого віднесено прийняття відповідного рішення та не наділений повноваженнями державного реєстратора.
Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивачем за зустрічним позовом не надано беззаперечних та достатніх доказів на підтвердження того, що спірний будинок було побудовано за особисті кошти відповідача та за рахунок отриманих ним від своєї матері грошових коштів.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2021 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду 
м. Полтави від 18 березня 2021 року та постанову Полтавського суду 
від 31 травня 2021 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити та визнати житловий будинок АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У жовтні 2021 року справу № 554/6043/20 передано до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у складі колегії з п`яти суддів.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 
400 ЦПК України). 
Як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Касаційна скарга, з урахуванням уточненої редакції, мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень не було враховано правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 червня 
2018 року у справі № 711/5108/17, від 22 січня 2020 року у справі 
№ 711/2302/18, від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц, 
від 07 квітня 2021 року у справі № 360/2676/17, Верховного Суду України 
від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Зокрема, у зазначених справах наведено критерії, за якими майну може бути надано режим спільного майна подружжя, а саме: час набуття майна, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуто) та мета придбання майна.
Судами встановлено лише факт набуття майна під час шлюбу, проте 
не звернуто увагу на джерело набуття такого майна, оскільки спірний будинок збудовано за власні кошти ОСОБА_2 , отримані від продажу його квартири та за кошти його матері, яка надавала грошову допомогу 
не в інтересах сім`ї. При цьому судами всебічно не досліджено показання свідків, докази у справі та не надано їм належної оцінки, не звернуто увагу на те, що ОСОБА_1 не змогла у судах підтвердити джерело спільного доходу, оскільки у той період не працювала, а доглядала за дитиною.
Крім того, суди помилково посилалися на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 21 листопада 2018 року 
у справі № 372/504/17 та від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, оскільки позовні вимоги, підстави позовів та матеріально-правове обґрунтування у цих справах є різним зі справою, що переглядається.
Аналіз доводів касаційної скарги та підстав касаційного оскарження свідчить про незгоду ОСОБА_2 з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у визнанні спірного будинку його особистою власністю та надання йому статусу об`єкта спільної сумісної власності подружжя. Касаційна скарга не містить доводів та підстав касаційного оскарження судових рішень щодо вирішення питання про визнання  ОСОБА_1 співзабудовником закінченого будівництвом та введеного в експлуатацію індивідуального житлового будинку.
Доводи інших учасників справи
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_2 , у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Відзив мотивовано безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки судами повно та всебічно досліджено обставини справи та обґрунтовано зроблено висновок про те, що спірний житловий будинок збудовано сторонами під час їх перебування у шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що ОСОБА_2 , 1985 року народження, та 
ОСОБА_4 , 1990 року народження, з 25 грудня 2015 року (а. с. 13, т. 1) перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 липня 2020 року у справі № 554/4328/20, яке набрало законної сили (а. с. 85-86, т. 1).
Під час перебування у шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 14, т. 1).
Також під час перебування в зареєстрованому шлюбі за договором купівлі-продажу від 19 жовтня 2017 року ОСОБА_2 придбав у власність земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0,0999 га, кадастровий номер 5310136400:09:005:0146, розташовану за адресою: 
АДРЕСА_1 (а. с. 15-18, т. 1).
Пунктом 3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 жовтня 
2017 року передбачено, що продаж здійснюється за суму 208 000,00 грн, яка повністю сплачена покупцем.
Пунктом 5 договору купівлі-продажу земельної ділянки сторонами передбачено, що покупець купує земельну ділянку за спільні кошти подружжя у спільну сумісну власність (а. с. 17, т. 1).
У листопаді 2017 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області було зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт ПТ 061173211337 по об`єкту будівництва «Індивідуальний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , яке було подано ОСОБА_2 (а. с. 22, 
т. 1).
14 листопада 2017 року відділом містобудування та архітектури виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради видано замовнику 
( ОСОБА_2 ) будівельний паспорт № 102-БП-2017 р (а. с. 20-21, т. 1)
05 січня 2019 року видано технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок на АДРЕСА_1 
(а. с. 24-30, т. 1).
Зазначений об`єкт будівництва відповідно до зареєстрованої 30 січня 
2019 року за № ПТ 141190300865 Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснювалося на підставі будівельного паспорту, введений в експлуатацію з наступними показниками: кількість поверхів - 2; загальна площа - 89,2 кв. м, житлова площа - 37,6 кв. м, нежитлова площа - 51,6 кв. м.
Таким чином, встановлено, що житловий будинок на АДРЕСА_1 збудовано та введено в експлуатацію. Вказані обставини, сторонами не заперечувалися.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Перевіривши доводи касаційної скарги у межах та з підстав касаційного перегляду, вивчивши аргументи відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Звертаючись до суду із позовом у цій справі, ОСОБА_1 посилалася на те, що житловий будинок на  АДРЕСА_1 збудовано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому відповідно до вимог сімейного законодавства є об`єктом спільної сумісної власності.
Звертаючись із зустрічними позовними вимогами, ОСОБА_2 обґрунтовував їх тим, що спірний будинок побудований ним за власні кошти, отримані від відчуження належної йому квартири та за допомогою коштів його матері в період із червня 2018 року по січень 2019 року. При цьому, його колишня дружина участі в будівництві не брала, власних коштів на це не витрачала, не мала свого джерела доходу, оскільки доглядала в той період за дитиною, тому вказаний будинок є його особистою приватною власністю.
Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України (далі - 
СК України) шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Так, положеннями статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, а майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, 
у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та є сталим у судовій практиці при вирішенні спірних правовідносин.
Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.
Визначення режиму особистої приватної власності майна одного з подружжя передбачено у статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У справі, що переглядається, судами встановлено та не заперечувалося сторонами, що при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 жовтня 2017 року сторони передбачили, що ОСОБА_2 купує земельну ділянку на АДРЕСА_1 за спільні кошти подружжя у спільну сумісну власність.
На вказаній земельній ділянці під час перебування сторін у шлюбі протягом 2018 року було збудовано спірний житловий будинок, про що свідчать дані технічної інвентаризації.
Будинок було введено в експлуатацію відповідно до зареєстрованої 30 січня 2019 року за № ПТ 141190300865 Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснювалося на підставі будівельного паспорта.
Державна реєстрація права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна не проводилася.
Майно, що збудоване у шлюбі, введене в експлуатацію, проте державна реєстрація права власності на яке не проведена, підлягає поділу як нерухоме майно, оскільки сам по собі факт розірвання шлюбу не впливає на правовий статус такого майна, оскільки його будівництво закінчено до розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів із дня реєстрації заяви. 
Введення об`єкта в експлуатацію - це завершальний етап зведення об`єкта, що дозволяє отримати право власності і надає можливість підключення до інженерних мереж (обов`язкових для його повноцінного функціонування). Готовим до введення в експлуатацію вважається об`єкт архітектури або інженерна споруда, щодо якого закінчені всі роботи (будівельно-монтажні, оздоблювальні, пуско-налагоджувальні) і підготовлена (оформлена) належним чином вся виконавча документація.
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Таким чином, введення будинку в експлуатацію - це вимога закону, як і державна реєстрація, що необхідна для юридичного оформлення права власності на цей об`єкт нерухомості.
Отже, збудований у період перебування сторін у шлюбі будинок, введений в експлуатацію, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя і підлягає поділу як будинок між колишнім подружжям, а тому для правильного вирішення спору у цих правовідносинах підлягає з`ясуванню спростування презумпції спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (спірний будинок).
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Заперечуючи проти первісного позову та заявляючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності майна подружжя, не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовувалися його вимоги, зокрема того факту, що спірний будинок було побудовано за особисті кошти відповідача та за рахунок отриманих ним від своєї матері ОСОБА_5 грошових коштів.
При цьому суди обґрунтовано вважали посилання ОСОБА_2 , спрямовані на визначення розміру доходу його матері, безпідставними, оскільки вказане не має правового значення, не містить інформації про предмет доказування, тобто не доводить факт набуття відповідачем спірного будинку за свої особисті кошти. 
Посилання ОСОБА_2 на відсутність доходу у ОСОБА_1 , яка в той період не працювала, оскільки доглядала за дитиною, є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки законодавством чітко закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Доводи касаційної скарги про те, що судами першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно не досліджено показання свідків, докази у справі та не надано їм належної оцінки, зокрема, не звернуто увагу на джерело набуття спірного майна, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»).
Таким чином, Верховний Суд є судом права, а не судом фактів, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.
Встановивши, що ОСОБА_2 належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, 
не надано, що є його процесуальним обов`язком, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного будинку його особистою власністю.
Посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду України, відхиляються, оскільки це не входить до підстав касаційного перегляду, визначеного частиною другою статті 389 ЦПК України.
Доводи касаційної карги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду 
від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17, від 22 січня 2020 року 
у справі № 711/2302/18, від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц, від 07 квітня 2021 року у справі № 360/2676/17, є безпідставними, оскільки фактичні обставини у цих справах є відмінними від обставин у справі, яка переглядається.
Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин із метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Вирішуючи питання про поділ майна подружжя чи надання такому майну режиму особистої власності у вказаних справах, суди виходили з конкретно встановлених фактичних обставин справ. Крім того, не зазначення постанови Верховного Суду чи номера справи не означає, що суди розтлумачили і застосували норму права не у спосіб, визначений Верховним Судом.
Аналіз змісту доводів та мотивування касаційної скарги, з урахуванням підстав відкриття касаційного провадження у цій справі, свідчить про те, що ОСОБА_2 оскаржує сам факт віднесення спірного майна до об`єкта спільної власності подружжя, вважаючи його особистою власністю. Колегія суддів враховує, що вирішення первісних позовних вимог про визнання ОСОБА_1 співзабудовником спірного житлового будинку є зайвим, проте зазначене не впливає на правильність висновків судів по суті спору, крім того, касаційна скарга не містить доводів та підстав для касаційного оскарження щодо вирішення цих вимог.
Колегія суддів вважає, що у справі, яка переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій, та спрямовані на переоцінку доказів у справі, що 
в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу, що відповідає положенням статті 6 Конвенції, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 травня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                  В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                            А. І. Грушицький
 
А. А. Калараш
 
Є. В. Петров
 
О. С. Ткачук