Постанова 
Іменем України                                       
29 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 463/1930/19
провадження № 61-10320св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», 
представник позивача -Васильчиков Ілля Володимирович,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі її законного представника ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: центр надання адміністративних послуг Личаківського району м. Львова, орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова у складі судді Грицка Р. Р. від 26 лютого 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду у складі колегії судів: Мельничук О. Я., Ванівського О. М., Крайник Н. П., від 29 квітня 2021 року.
Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування 
У березні 2019 року акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
в особі її законного представника ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: центр надання адміністративних послуг Личаківського району м. Львова, орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та банком був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 12 тис. доларів США. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно з яким останні передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Позивач вказував, що позичальник неналежним чином виконував умови кредитного договору, у зв`язку з чим він, користуючись своїм правом, передбаченим Законом України «Про іпотеку» та договором іпотеки, у позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у власність предмета іпотеки в рахунок погашення боргу та зареєстрував за собою право власності на зазначену квартиру. Згідно довідки про реєстрацію та склад сім`ї від 20 лютого 
2019 року у цій квартирі зареєстровані відповідачі. Позивач зазначав, що реєстрація відповідачів унеможливлює реалізацію ним як власником свого права, а саме: безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися майном. Крім цього зазначав, що йому належить квартира 
АДРЕСА_2 , яку він пропонує надати відповідачам як альтернативне житло. Вказував, що ним вживались заходи досудового врегулювання спору, проте у встановлені строки відповідачі не виконали вимоги звільнити у добровільному порядку займане житло та знятись з реєстрації.
Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі її законного представника ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 , з наданням іншого житлового приміщення, а саме квартири 
АДРЕСА_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 26 лютого 
2020 року позов АТ «ПУМБ» задоволено.
Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з квартири 
АДРЕСА_1 , з наданням іншого житлового приміщення, а саме квартири 
АДРЕСА_3 .
Знято з місця реєстрації (місця проживання) ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , 
ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у квартирі 
АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку із зверненням стягнення на квартиру як предмет іпотеки та заявленими вимогами іпотекодержателя (нового власника) про звільнення житлового приміщення, позовні вимоги банка про виселення відповідачів з наданням іншого житлового приміщення (двокімнатної квартири, яка належить на праві власності позивачу) слід визнати обґрунтованими.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 26 лютого 
2020 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи спір, районний суд повно і всебічно встановив фактичні обставини справи, належним чином оцінив надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.Апеляційний суд зазначив, що відповідно до пункту 1.4 договору іпотеки іпотекодатель гарантував, що предмет іпотеки не є для нього та членів його сім`ї єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів його сім`ї достатній для придбання або найму іншого житла в разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Також суд апеляційної інстанції вважав, що неотримання іпотекодавцями вимоги банку про звільнення квартири не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки банком дотримано порядок повідомлення про звільнення квартири, а отримання чи неотримання такої вимоги напряму залежало від волевиявлення відповідачів.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 466/3856/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі 
№ 520/7281/15-ц та від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19 
(пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що поза увагою судів попередніх інстанцій залишилось те, що відповідачі не отримували вимоги нового власника квартири про звільнення цієї квартири, отже позивачем не було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частиною третьою статті 109 ЖК УРСР, а тому позовні вимоги про виселення та зняття з реєстрації мешканців квартири є передчасними. Крім того, на думку заявниці, у вимозі, яку банк нібито направив на адресу відповідачів, встановлено строк для виселення протягом 14 днів, що є вдвічі меншим встановленого законом мінімального строку, який повинен відліковуватись від дня отримання вимоги.
Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У відзиві на касаційну скаргу АТ «ПУМБ» просить суд залишити касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін. Позивач вважає, що банк належним чином виконав свої зобов`язання щодо повідомлення відповідачів про виселення, однак кореспонденція не була отримана останніми внаслідок ухилення від такого отримання.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
01 листопада 2006 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є 
АТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 11 тис. доларів США.
01 листопада 2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є 
АТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 5788265, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 12 тис. доларів США.
З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаними кредитними договорами між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 03 листопада 2006 року було укладено договір іпотеки 
№ 5084091 та 01 листопада 2007 року додаткову угоду до нього, відповідно до яких ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно пункту 1.2.2 договору іпотеки право власності на предмет іпотеки зареєстровано за іпотекодавцем на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 12 жовтня 2006 року № Л17112, виданого Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради.
Відповідно до пункту 1.4 договору іпотеки іпотекодатель гарантував, що предмет іпотеки не є для нього та членів його сім`ї єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів його сім`ї достатній для придбання або найму іншого житла в разі звернення стягнення на предмет іпотеки.
У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 умов укладеного кредитного договору позивач у позасудовому порядку на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» та іпотечного застереження, що міститься в договорі іпотеки, звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом оформлення за собою права власності на предмет іпотеки.
16 серпня 2018 року державним реєстратором комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис про реєстрацію права власності № 27548850 за АТ «ПУМБ» на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 03 листопада 2006 року № 5084091.
Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 13 вересня 
2019 року у справі № 463/6487/18, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22 січня 2020 року, у позові ОСОБА_9 до державного реєстратора комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Х. Р., АТ «ПУМБ» про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 
№ 42605392 від 18 серпня 2018 року відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 12 листопада 2018 року, у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї, виданої Львівським комунальним підприємством «Управитель» від 20 лютого 2020 року № 444, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 
31 серпня 2018 року АТ «ПУМБ» направляло ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вимогу про звільнення квартири АДРЕСА_1 , в тому числі від особистих речей у зв`язку із можливістю реалізації позивачем свого конституційного права на власність, яка передбачає безперешкодне право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Вимоги були направлені цінними листами на адресу предмета іпотеки та повернулися на адресу відправника у зв`язку із закінченням терміну зберігання.  
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
За змістом статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
У той же час статтею 41 Конституції України гарантовано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Статтею 317 Цивільного кодексу Українивстановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 9 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) зазначено, що у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зазначала, що належним слід вважати надсилання кредитором вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.
Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.
В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що позивач у позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього та зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру, отже має право заявити вимогу про виселення відповідачів з цієї квартири з наданням іншого постійного жилого приміщення, оскільки предмет іпотеки придбано іпотекодателями не за кредитні кошти.
У зв`язку із виселенням з квартири  АДРЕСА_1 (однокімнатна, загальна площа 38,8 кв. м, житлова площа 23,0 кв. м) відповідачам надано інше житлове приміщення, а саме квартира 
АДРЕСА_3 (двокімнатна, загальна площа 49,7 кв. м, житлова площа           34,6 кв. м).
З судовими рішеннями щодо виселення з квартири АДРЕСА_1 не погоджується тільки ОСОБА_2 , інші відповідачі судові рішення не оскаржували.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що банк, діючи добросовісно, надіслав у серпні 2018 року цінним листом на адресу відповідачів, зазначену в договорі іпотеки, вимоги (повідомлення) про звільнення житлового приміщення, які були повернуті у зв`язку із закінченням терміну зберігання. У тексті повідомлення не вказано строк звільнення квартири, що спростовує доводи касаційної скарги про те, що банк надав 14-денний строк, який є меншим від визначеного законодавством. Крім того, суди правильно врахували, що повідомлення були надіслані банком у серпні 2018 року, а з цим позовом банк звернувся до суду у березні 2019 року. В той же час спір між сторонами щодо правомірності звернення стягнення на предмет іпотеки вирішений судами у справі № 463/6487/18. Вказані обставини свідчать про відсутність порушень процедури виселення мешканців з предмету іпотеки. 
Посилання касаційної скарги на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставним, оскільки висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявницею у касаційній скарзі постановах.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, а зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень Верховного Суду. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення. 
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                         Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                       О. В. Білоконь
 
                                                                                                                   О. М. Осіян
 
          С. Ф. Хопта
 
          В. В. Шипович