ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/1662/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Харченко С.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  03 листопада 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого:           Бєлової Л.В.
суддів:                     Аліменка В.О., Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Матвєєвої С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року (справу розглянуто в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, -
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення відповідача від 11.11.2019 № 0003823304, 11.11.2019 № 0003833304 та 11.11.2019 № 0003843304; 
- визнати протиправним та скасувати вимогу відповідача від 11.11.2019 № Ф-0003853304 про сплату боргу (недоїмки);
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 11.11.2019 № 0003863304 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю:
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 11.11.2019 № 0003823304, 11.11.2019 № 0003833304 та 11.11.2019 № 0003843304; вимогу від 11.11.2019 № Ф-0003853304 про сплату боргу (недоїмки); рішення від 11.11.2019 № 0003863304 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. 
Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на обставини, зафіксовані актом перевірки, внаслідок чого наполягає на правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень.  
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03 листопада 2021 року. 
25 жовтня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , в якому позивач повністю підтримує правову позицію суду першої інстанції та вказує про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги. 
Позивач зазначає, що зміст апеляційної скарги лише відтворює описову частину акту перевірки, містить хибні аргументи, що грунтуються на припущеннях та інформації, яка не відповідає фактичним обставинам підприємницької діяльності, містить суперечності та безпідставні висновки, зроблені без комплексного дослідження наданих до перевірки первинних та зведених облікових бухгалтерських документів.
У відкритому судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.
Представник позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) зареєстрований як фізична особа-підприємець 01.06.2000 та здійснює господарську діяльність, пов`язану з виробництвом інших виробів з деревини, виготовленням виробів з корки, соломки та рослинних матеріалів для плетіння; оптовою торгівлею твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами, що підтверджується відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
У вересні - жовтні 2019 року посадовими особами Головного управління ДПС у Київській області на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 та статті 77 Податкового кодексу України проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за якими покладено на контролюючі органи, та з питань нарахування, обчислення і сплати ним єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.12.2018.
За результатами перевірки складено акт від 10.10.2019 № 127/10-36-33-04/ НОМЕР_1 (далі - акт перевірки), в якому зафіксовано ряд порушень позивачем вимог податкового законодавства.
Зокрема, у ході перевірки відповідач дійшов висновку про те, що фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 під час визначення чистого річного оподатковуваного доходу за 2017 - 2018 роки не дотримано вимог пункту 167.1 статті 167 та пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 1411298,13 грн.
Вказані порушення, на думку податкового органу, виникли внаслідок:
-                    не включення позивачем до валового доходу за 2018 рік сум дебіторської заборгованості у загальному розмірі 1326119,94 грн без ПДВ;
-                    не відображення позивачем у податковому обліку та в податкових деклараціях про майновий стан та доходи за 2017 - 2018 роки операцій з реалізації товарів (рідини для розпалювання, трісок для розведення багаття, сірників для каміну і гриля, ґрунту прозорого, вугілля деревного/вагового, ґрунту флуоресцентного, засобів для очищення), що були придбані у його контрагентів-постачальників упродовж 2017 - 2018 років та відсутні у залишках товарно-матеріальних цінностей станом на кінець звітного податкового періоду,   на загальну суму 3176473,28 грн без ПДВ (з них: за 2017 рік - 1786156,02 грн без ПДВ; за 2018 рік - 1390317,26 грн без ПДВ);
-                    включення позивачем до складу витрат за 2017 - 2018 роки вартості товарно-матеріальних цінностей (емалей, фарб, лаків, металевої продукції) на загальну суму 3048103,93 грн без ПДВ (з них: за 2017 рік   - 2109232,60 грн без ПДВ; за 2018 рік   - 938871,33 грн без ПДВ), що не пов`язані з господарською діяльністю підприємця та відсутні на залишках товарно-матеріальних цінностей станом на кінець звітного податкового періоду;
-                    віднесення позивачем до складу витрат за 2017 - 2018 роки витрат на ремонт  і техобслуговування на загальну суму 289848,02 грн без ПДВ (з них: за 2017 рік - 74152,90 грн без ПДВ, за 2018 рік - 215695,12 грн без ПДВ), що є порушенням вимог підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України.
Заниження позивачем сум чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності за 2017 - 2018 роки призвело до недотримання ним вимог пункту 2 частини першої статті 7, статті 8, частини другої статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI та пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України в частині заниження, відповідно, сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у загальному розмірі   226284,70 грн (з них: за 2017 рік - 96300,12 грн, за 2018 рік - 129984,58 грн) та військового збору на загальну суму 117608,17 грн (з них: за 2017 рік - 59543,12 грн, за 2018 рік - 58065,05 грн). 
Не відображення позивачем у податковому обліку та в податкових деклараціях про майновий стан та доходи за 2017 - 2018 роки операцій з реалізації товарів (рідини для розпалювання, трісок для розведення багаття, сірників для каміну і гриля, ґрунту прозорого, вугілля деревного/вагового, ґрунту флуоресцентного, засобів для очищення), використання ним товарно-матеріальних цінностей (лаків, фарби, емалі, затверджувачів для лаків, металічної продукції, рідкокристалічних телевізорів, мультиварки, кавомашини та ін.) у господарських операціях, що не пов`язані з господарською діяльністю підприємця, а також недотримання загальних правил визначення дати нарахування податкового зобов`язання з податку на додану вартість (перша подія - поставка) за операціями з реалізації товарів (робіт, послуг), щодо яких рахується дебіторська заборгованість, призвели до порушення вимог пункту 187.1 статті 187, пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України та, як наслідок, до заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 1898001,82 грн (з них: за 2017 рік - 1101037,48 грн, за 2018 рік - 796964,34 грн).
На підставі акта перевірки Головним управлінням ДПС у Київській області прийняті податкові повідомлення - рішення від 11.11.2019 № 0003823304, 11.11.2019 № 0003833304       та 11.11.2019 № 0003843304, якими відповідно до приписів підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 та пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежами: податок на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 2116947,20 грн, з яких: 1411298,13 грн - за основним платежем; 705649,07 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями; військовий збір у загальному розмірі 176412,26 грн, з яких: 117608,17 грн - за основним платежем; 58804,09 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; податок на додану вартість у загальному розмірі 2847002,73 грн, з яких: 1898001,82 грн - за основним платежем;     949000,91 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями.
Крім того, відповідачем на підставі приписів частини четвертої та пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI винесено вимогу від 11.11.2019 № Ф-0003853304 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальну суму 226284,70 грн, а також застосовано штрафні санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 32258,48 грн (рішення від 11.11.2019 № 0003863304).
Отримавши наведені вище рішення, позивач скористався наданим йому статтею 56 Податкового кодексу України правом на їх оскарження в адміністративному порядку шляхом подання скарг до Державної податкової служби України.
Скарги позивача рішеннями Державної податкової служби України   від 08.01.2020 № 720/6/99-00-08-01-01-06 та 05.02.2020 № 4522/6/99.00-08-05-04-06 залишені без задоволення в частині оспорюваних податкових повідомлень - рішень Головного управління ДПС у Київській області від 11.11.2019 № 0003823304, № 0003833304 та № 0003843304, вимоги від 11.11.2019 № Ф-0003853304 про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій від 11.11.2019 № 0003863304
Вважаючи податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій контролюючого органу протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив повністю та зазначив, що в акті перевірки не наведено жодної інформації про акти списання, які позивач надав як доказ використання придбаних ним товарів (трісок для розведення багаття, сірників для каміну і гриля, рідини для розпалювання, вугілля деревного/вагового) в якості сировини і матеріалів, що використовуються у виробничому процесі з виготовлення деревного вугілля за допомогою вуглевипалюючих печей.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, який за процесуальним законом несе тягар доказування, не довів суду правомірності своїх розрахунків, не здійснив у ході контролюючого заходу аналіз специфіки виробничої діяльності підприємця, а перевіряючи первинні документи позивача, обмежився виключно підрахунком витрат, які кваліфікував як такі, що не пов`язані з господарською діяльністю. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Підпунктом 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України передбачено, що платником податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.
Загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із   статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із   статтею 178 цього Кодексу (підпункт 164.1.3 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України).
Особливості оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначені статтею 177 Податкового кодексу України.
Так, відповідно до пунктів 177.2, 177.3 цієї статті об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка  у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).
Підпунктами 177.4.1 та 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України встановлено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати (підпункт 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України). 
Згідно з пунктом 176.1 статті 176 Податкового кодексу України платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку. На вимогу контролюючого органу та в межах його повноважень, визначених законодавством, платники податку зобов`язані пред`являти документи і відомості, пов`язані з виникненням доходу або права на отримання податкової знижки, обчисленням і сплатою податку, та підтверджувати необхідними документами достовірність відомостей, зазначених у податковій декларації з цього податку.
Пунктом 185.1 статті 185 Податкового кодексу України встановлено, що об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до   статті 186   цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
Відповідно до пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Згідно з приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою   пунктом 198.3   статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях  у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Підпунктом «г» пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до   пункту 189.1   статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту),                           у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених   пунктом 189.9   статті 189 цього Кодексу).
Згідно з вимогами пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Пунктом 83.1 статті 83 Податкового кодексу України встановлено, що для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки; судові рішення; податкові консультації, інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.
Як вбачається з акта перевірки від 10.10.2019 № 127/10-36-33-04/2817205814, контролюючий орган, серд іншого, дійшов висновку про не включення позивачем до валового доходу за 2018 рік сум дебіторської заборгованості у загальному розмірі 1326119,94 грн без ПДВ.
Однак, акт перевірки не містить жодної інформації стосовно характеру, змісту та обсягу господарських операцій позивача з його контрагентами - боржниками. При цьому відповідачем не оцінювались подані позивачем відомості щодо наявності кредиторської заборгованості на початок та на кінець звітних податкових періодів, а також не досліджувалось питання взаємозаліку сум заборгованостей з контрагентами, що вказує на передчасність таких висновків. 
Так, як вірно вказував позивач, згідно актів звірки взаємних розрахунків з підприємствами контрагентами та зведеної відомості даних щодо дебіторської заборгованості, то вона значиться в розмірі 3  514  152,45 грн., що співпадає з даними перевірки, тому висновок щодо заниження валового доходу за 2018 рік, розрахунок якого проведено із розміру заборгованості лиш на підстав пояснень ФОП, документально жодним чином не підтверджується. 
Щодо висновків контролюючого органу про не відображення позивачем у податковому обліку та в податкових деклараціях про майновий стан та доходи за 2017 - 2018 роки операцій з реалізації товарів (рідини для розпалювання, трісок для розведення багаття, сірників для каміну і гриля, ґрунту прозорого, вугілля деревного/вагового, ґрунту флуоресцентного, засобів для очищення), що були придбані у його контрагентів-постачальників упродовж 2017 - 2018 років та відсутні у залишках товарно-матеріальних цінностей станом на кінець звітного податкового періоду,   на загальну суму 3176473,28 грн без ПДВ (з них: за 2017 рік - 1786156,02 грн без ПДВ; за 2018 рік - 1390317,26 грн без ПДВ), а також щодо включення позивачем до складу витрат за 2017 - 2018 роки вартості товарно-матеріальних цінностей (емалей, фарб, лаків, металевої продукції) на загальну суму 3048103,93 грн без ПДВ (з них: за 2017 рік   - 2109232,60 грн без ПДВ; за 2018 рік   - 938871,33 грн без ПДВ), що не пов`язані з господарською діяльністю підприємця та відсутні на залишках товарно-матеріальних цінностей станом на кінець звітного податкового періоду, колегія суддів зазначає наступне. 
Контролюючий орган, враховуючи вид діяльності позивача та наявність під час перевірки технологічної картки з виробництва деревного вугілля, не надав жодної правової оцінки по питанню чи належать спірні номенклатурні позиції товарів (дрова паливні, обрізки з деревини, рідина для розпалювання, лакофарбуючі матеріали, металева продукція) до прямих матеріальних загальновиробничих витрат, що утворюють основу виготовленої продукції (деревного вугілля). 
Крім того, в акті перевірки відповідачем не наведено жодної інформації про акти списання, які позивач надав як доказ використання придбаних ним товарів (трісок для розведення багаття, сірників для каміну і гриля, рідини для розпалювання, вугілля деревного/вагового) в якості сировини і матеріалів, що використовуються у виробничому процесі з виготовлення деревного вугілля за допомогою вуглевипалюючих печей. 
Тобто, відповідач не надав жодної правової оцінки факту використання придбаних позивачем товарів в якості сировини і матеріалів, що використовуються у виробничому процесі (тобто, в межах господарської діяльності позивача), як і не вказав, що наведені витрати не є співмірними з обсягами виробництва деревного вугілля, задекларованих позивачем упродовж перевіряємого періоду.
До того ж, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, доводів з приводу складання позивачем первинних документів з порушенням вимог чинного податкового законодавства акт перевірки також не містить. 
Щодо висновків контролюючого органу про віднесення позивачем до складу витрат за 2017 - 2018 роки витрат на ремонт  і техобслуговування на загальну суму 289848,02 грн без ПДВ (з них: за 2017 рік - 74152,90 грн без ПДВ, за 2018 рік - 215695,12 грн без ПДВ), що є порушенням вимог підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, колегія суддів зазначає, що акт перевірки не містить посилань на первинні чи розрахункові документи позивача, які б обґрунтовували висновки відповідача про протиправність віднесення до витрат вартості тих чи інших товарів (робіт, послуг), у тому числі щодо віднесення до їх складу витрат на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, що є порушенням вимог підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України
Судом першої інстанції було вірно зазначено, що, фіксуючи в акті перевірки недотримання позивачем вимог вказаної вище норми закону в частині віднесення до витрат вартості ремонту та обслуговування на загальну суму 289848,02 грн без ПДВ, контролюючий орган не зазначив, які саме активи він вважає основними засобами подвійного призначення (в акті зафіксовано виключно вид робіт (ремонт на обслуговування) та їх вартісне вираження (289848,02 грн без ПДВ), проте не зазначено назву самого об`єкта основного засобу). 
Відповідно до частини першої  статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частини друга  статті 77 КАС України).
Колегія суддів наголошує, що в межах даної справи відповідач не виконав обов`язок доказування правомірності прийнятих рішень, оскільки як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі податковий орган лише дублював висновки акту перевірки та констатував факти підрахунку витрат, які кваліфікував на свій розсуд як такі, що не пов`язані з господарською діяльністю, однак жодних пояснень в контексті висновків суду першої інстанції та доводів позивача не надав.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що твердження відповідача про заниження позивачем доходу за 2017 - 2018 роки на загальну суму 4502593,22 грн, завищення позивачем витрат за 2017 - 2018 роки на загальну суму 3337951,95 грн та, як наслідок, про заниження сум чистого доходу за усі охоплені перевіркою періоди у загальному розмірі 7840545,17 грн.  в результаті порушення позивачем вимог пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, є безпідставними.
З аналогічних підстав є необгрунтованими висновки відповідача про заниження позивачем податкового зобов`язання з податку на додану вартість, оскільки під час перевірки обсягу операцій з постачання товарів/послуг, які  є об`єктом оподаткування податком на додану вартість, контролюючий орган керувався даними декларацій з іншого податку (податку на доходи фізичних осіб), фактично поставивши в залежність визначення об`єкту оподаткування податком на додану вартість від загального оподатковуваного доходу фізичної особи - підприємця. 
Доводи відповідача про заниження позивачем податкового зобов`язання з податку на додану вартість за охоплені перевіркою періоди частково ґрунтуються на його висновках про заниження позивачем валового доходу, були вірно спростовані судом першої інстанції під час оцінки правомірності винесення податкового повідомлення - рішення від 11.11.2019 № 0003823304.
Відтак, суд першої інстанції вірно зазначив, що висновки відповідача стосовно заниження позивачем податкового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 1898001,82 грн (з них: за 2017 рік - 1101037,48 грн, за 2018 рік - 796964,34 грн) є необгрунтованими.
Відтак податкові повідомлення-рішення від 11.11.2019 № 0003823304 та 11.11.2019 № 0003843304, якими фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання за платежами: податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 2116947,20 грн.; податок на додану вартість на загальну суму 2847002,73 грн., є протиправними та підлягають скасуванню.
Згідно пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ  Податкового кодексу України  та пункту 2 частини першої  статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  базою для розрахунку військового збору та єдиного внеску є загальний річний оподаткований дохід.
В акті перевірки зроблено помилковий висновок про заниження позивачем оподатковуваного доходу, який став базою для донарахування військового збору та єдиного внеску, а тому донарахування відповідачем фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 за вказані звітні періоди військового збору у розмірі 117608,17 грн та єдиного внеску у розмірі 226284,70 грн, а також застосування до позивача штрафних санкцій у сумах, відповідно, 58804,09 грн та 32258,48 грн., є протиправними. 
Оскільки саме з суми чистого оподатковуваного доходу здійснюється нарахування та сплата військового збору та єдиного внеску, то і висновки про заниження позивачем військового збору та єдиного внеску за перевіряємий період також є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, що свідчить про наянвість правових підстав для визнання протиправними та скасування податкового повідомлення - рішення від 11.11.2019  № 0003833304, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з військового збору у загальному розмірі 176412,26,20 грн., а також вимога від 11.11.2019 № Ф-0003853304 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску у розмірі 226284,70 грн. та рішення від 11.11.2019 № 0003863304 про застосування штрафних санкцій у розмірі 32258,48 грн за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги, про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог з огляду на недоведення відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності прийнятих рішень.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року. 
До того ж, колегія суддів наголошує, що Головне управління ДПС у Київській області в апеляційній скарзі обмежились фактично лише викладом обставин та норм права, проте не зазначили та не обґрунтували, у чому саме полягає неправильне застосування (порушення) судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, що саме не було досліджено судом першої інстанції, чи в чому полягає невідповідність висновків суду обставинам справи.
Колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга містить виключно фактичні обставини, встановлені актом перевірки, та копіювання положень чинного законодавства безвідносно до підстав звернення із даним адміністративним позовом та висновків суду першої інстанції, що вказує на недобросовісне користування процесуальними правами та неналежне виконання посадових обов`язків працівниками контролюючого органу. 
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень. 
Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.  243,  315,  316,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року - залишити без задоволення. 
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року - залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст виготовлено 04 листопада 2021 року. 

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Бєлова

Судді                                                                                            В.О. Аліменко, 

                                                                                                     А.Ю. Кучма