Постанова
Іменем України
 
18 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 128/1839/17
провадження № 61-5848св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця  Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Копаничук С. Г., Медвецького С. К.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, визнання об`єктом незавершеного будівництва, визнання права власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що з 1998 року до січня 2013 року він та ОСОБА_2 проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Рішенням Пултівецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 19 квітня 2007 року ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 06 грудня 2007 року. За час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу він разом з ОСОБА_2 за їхні спільні кошти збудували житловий будинок з господарським будівлями та спорудами. Зазначені обставини встановлені рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22 серпня 2014 року, яке набрало законної сили 08 жовтня 2014 року, за наслідками розгляду справи № 128/2705/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільної сумісної власності. Указаним рішенням суду за позивачем було визнано право власності на 1/2 частки будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Позивач зазначив, що на момент звернення до суду з позовом будівництво вказаного будинку закінчено та згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 30 січня 2017 року до складу цього будинку з господарськими будівлями та спорудами входять: 
- житловий будинок літ. А, площею 121,5 кв. м, який складається з: коридору 1-1, площею 13,8 кв. м; кімнати 1-2, площею 16,0 кв. м; кухні 1-3, площею 9,9 кв. м; кімнати 1-4, площею 12,0 кв. м; кімнати 1-5, площею 18,3 кв. м; гаражу 1-6, площею 27,3 кв. м; 
- погріб літ. п/а, площею 33,3 кв. м.; 
- прибудова літ. а, площею 11,8 кв. м; 
- ганок, площею 12,5 кв. м; 
- гараж літ. Б, площею 31,7 кв. м.; 
- сарай літ. б, площею 21,0 кв. м; 
- убиральня-літній душ літ. В, площею 4,4 кв. м; 
- криниця літ. № 1, площею 26,4 кв. м; 
- огорожа літ. № 2, площею 76,4 кв. м; 
- фундамент під огорожу літ. № 3, площею 37,3 кв. м;
- вигрібна яма літ. о/я, площею 1 кв. м. 
 
Позивач зазначив, що він як співвласник цього нерухомого майна має право на виділ у натурі його частки.
 
Ураховуючи викладене та збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати об`єктом незавершеного будівництва збудований ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу житловий будинок з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку з господарським будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та виділити йому в натурі 1/2 частку указаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незавершеним будівництвом житловий будинок    АДРЕСА_1 .
Виділено ОСОБА_1 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , за першим варіантом висновку експерта від 25 квітня 2019 року № 449, зокрема, житловий будинок літ. «А», загальною площею 48,7 кв. м, частину коридору 1-1 площею 3,0 кв. м, кімнату 1-5 площею 18,3 кв. м, гараж 1-6 площею 27,3 кв. м, вартістю 51 224 грн 40 коп., погріб «п/А» - 25 361 грн, ганок площею 6,6 кв. м - 901 грн 30 коп, сарай літ. «б» - 8 512 грн, 1/2 частину криниці № 1 - 6 812 грн 50 коп., 1/2 частину огорожі № 2 - 4 500 грн 50 коп., 1/2 частину фундаменту під огорожу - 9 448 грн 50 коп., всього 106 760 грн 20 коп. з часткою в 50/100.
У іншій частині вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 серпня 2014 року ОСОБА_1 є власником 1/2 частини будівельних матеріалів, придбаних для будівництва під час проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Враховуючи, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не був прийнятий до експлуатації та не зареєстрований з отриманням відповідного реєстраційного свідоцтва про право власності, суд дійшов висновку, що вимога про визнання за ОСОБА_1 саме права власності на 1/2 житлового будинку не підлягає задоволенню.
Водночас позивач не позбавлений можливості розподілу будинку та господарських будівель та споруд, враховуючи висновок експерта від 25 квітня 2019 року № 449, за яким ступінь готовності незавершеного будівництвом житлового будинку на АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, станом на час проведення дослідження становить 69 %. Будинок є незавершеним, однак за висновком експерта може бути поділений з визначенням часток в натурі.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 листопада 2019 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки сторони не надали доказів того, що будівництво спірного будинку розпочато з дотриманням будівельних норм та правил, правові підстави для визнання цього об`єкта незавершеним будівництвом відсутні.
Сторони не позбавлені можливості вирішити питання щодо узаконення спірного будинку відповідно до Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Міністерства Регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 липня 2018 року № 158, яким врегульовано прийняття в експлуатацію об`єктів самочинного будівництва, зокрема будинків, збудованих в період з 05 серпня 1992 року до 09 квітня 2015 року.
До зміни статусу об`єкта самочинного будівництва та прийняття його в експлуатацію питання про поділ та визнання права власності на 1/2 частину самочинного будівництва є передчасним.
Крім того, усупереч положенням статті 71 СК України суд першої інстанції виділив позивачу 1/2 частину неподільних речей, зокрема 1/2 частину криниці, огорожі та фундаменту огорожі, що по суті не вирішує спір між сторонами.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
23 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірний будинок збудовано на земельній ділянці, не відведеній для цієї мети, оскільки рішенням Пултівецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 19 квітня 2007 року у власність ОСОБА_2 було надано земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 . Апеляційний суд дійшов висновку про відмову у позові, неправильно застосувавши правові позиції Верховного Суду України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 за подібних правовідносин. Також, на переконання заявника, неправильним є висновок апеляційного суду про те, що спірний житловий будинок є самочинним будівництвом.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року, витребувано з Вінницького районного суду Вінницької області цивільну справу № 128/1839/17.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у травні 2020 року, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Коваль Т. Д., заперечувала проти доводів ОСОБА_1 та просила залишити без змін постанову Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Рішенням Пултівецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 19 квітня 2007 року надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку від 06 грудня 2007 року (т. 1, а. с. 8).
 
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22 серпня 2014 року, яке набрало законної сили 08 жовтня 2014 року, у справі № 128/2705/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільної сумісної власності встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до січня 2013 року; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 5-7).
 
Згідно з технічним паспортом від 30 січня 2017 року на садибний (індивідуальний) житловий будинок на АДРЕСА_1 до складу житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами входять:
- житловий будинок літ. А, площею 121,5 кв. м, який складається з: коридору 1-1, площею 13,8 кв. м; кімнати 1-2, площею 16,0 кв. м; кухні 1-3, площею 9,9 кв. м; кімнати 1-4, площею 12,0 кв. м; кімнати 1-5, площею 18,3 кв. м; гаражу 1-6, площею 27,3 кв. м; 
- погріб літ. п/а, площею 33,3 кв. м.; 
- прибудова літ. а, площею 11,8 кв. м; 
- ганок, площею 12,5 кв. м; 
- гараж літ. Б, площею 31,7 кв. м.; 
- сарай літ. б, площею 21,0 кв. м; 
- убиральня-літній душ літ. В, площею 4,4 кв. м; 
- криниця літ. № 1, площею 26,4 кв. м; 
- огорожа літ. № 2, площею 76,4 кв. м; 
- фундамент під огорожу літ. № 3, площею 37,3 кв. м;
- вигрібна яма літ. о/я, площею 1 кв. м. 
 
Відповідно до довідки Пултівецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 07 серпня 2017 року № 1097 ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, будівництво якого станом на 05 серпня 2017 року ще не завершено, будинок не є придатним до проживання. ОСОБА_2 та члени її сім`ї у зазначеному будинку не зареєстровані та не проживають (т. 1, а. с. 72).
 
Згідно з висновком від 25 квітня 2019 року № 449, виконаним судовим експертом ОСОБА_3 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, ступінь готовності незавершеного будівництвом житлового будинку домоволодіння АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, станом на час проведення дослідження становить 69 %. Станом на час проведення дослідження незавершеного будівництвом житлового будинку домоволодіння АДРЕСА_1 не готове до експлуатації за його функціональним призначенням, експлуатація можлива при завершені будівельних та ремонтно-будівельних робіт. На розгляд суду запропоновано технічно можливі варіанти виділу ОСОБА_1 в натурі 1/2 частки об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 152-197).
 
Відповідно до листа Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області від 18 вересня 2019 року розподіл будинку на АДРЕСА_1 за представленими варіантами неможливий (т. 2, а. с. 38).
 
Згідно з листом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області від 16 вересня 2019 року запропоновані варіанти 1 та 2 виділу в натурі 1/2 частки незавершеного будівництвом житлового будинку домоволодіння на АДРЕСА_1 не суперечать вимогам нормативних актів з питань пожежної безпеки, однак розподіл вказаного будинку можливий виключно з дотриманням ДБН В.3.2-2-2009 «Реконструкція, ремонт реставрація об`єктів будівництва. Реконструкція та капітальні ремонти» (т. 2, а. с. 39).
 
2. Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарг) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 20 червня 2012 року (провадження № 6-56цс12), від 16 грудня 2015 року (провадження № 6-2710цс15), від 07 вересня 2016 року (провадження № 6-47цс16) та постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 347/1836/15-ц (провадження                  № 61-21660св18), від 18 грудня 2019 року у справі № 916/633/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в  межах доводів і вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Предметом позовних вимог у справі, яка переглядається у порядку касаційного провадження, є вимоги про визнання спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами об`єктом незавершеного будівництва, виділ в натурі частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, визнання права власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.
 
Особливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно визначено у частині другій статті 331 ЦК України: право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19) та у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 347/1836/15-ц викладено правовий висновок про те, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
 
Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.
 
До прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання (постанова Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15).
 
Будівництво вважається самочинним, якщо у діях особи є хоча б одна із ознак, передбачених частиною першою статті 376 ЦК України: 1) об`єкт нерухомості збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
 
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області 22 серпня 2014 року у справі № 128/2705/13-ц, яке набрало законної сили 08 жовтня 2014 року, встановлено, що будівництво спірного будинку та господарських споруд розпочато до набуття (06 грудня 2007 року) ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено та не спростовується матеріалами справи, що дозвіл на початок будівельних робіт в установленому порядку не надавався та план забудови не затверджувався, указані об`єкти нерухомого майна побудовані без затвердження технічної документації на забудову земельної ділянки та станом на момент розгляду цієї справи в експлуатацію не введені.
 
З огляду на викладене, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що відсутність дозвільної технічної документації на будівництво спірного домоволодіння унеможливлює його визнання об`єктом незавершеного будівництва і до зміни статусу об`єкта самочинного будівництва та прийняття його в експлуатацію питання про поділ та визнання права власності на 1/2 частину самочинного будівництва є передчасним.
 
Апеляційний суд також правильно врахував, що питання поділу об`єктів права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вирішувалось під час розгляду справи № 128/2705/13-ц. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22 серпня 2014 року у цій справі, зокрема, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів, які були використані під час будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 .
 
За таких обставин суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не було надано належних і допустимих доказів отримання дозвільних документів на самочинне будівництво, а питання поділу будівельних матеріалів уже вирішено судом. 
 
Посилання заявника на необхідність урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 347/1836/15-ц (провадження № 61-21660св18) не спростовує законність постанови апеляційного суду у цій справі, оскільки у наведеній постанові Верховний Суд погодився з судом апеляційної інстанції щодо відмови у виділенні позивачу на праві власності 1/2 частини домоволодіння, мотивуючи це тим, що всупереч положень статті 331 ЦК України спірний житловий будинок не введений в експлуатацію, позивач не надала доказів виготовлення технічної документації на земельну ділянку та правовстановлюючих документів, позивач не зверталася з позовними вимогами про визнання права власності на незавершений об`єкт будівництва - будинок, або про визнання права власності на матеріали чи обладнання. 
 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційний суд належним чином оцінив докази у їх сукупності, врахував усі обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
 
Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, оскільки стосуються переоцінки доказів у справі та встановлення обставин, яким апеляційний суд вже надав відповідну правову оцінку.
 
Відповідно до положень статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі надавати оцінку чи переоцінювати докази у справі.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року). Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                              Ю. В. Черняк
 
                                                                                                                           І. А. Воробйова
 
                                                                                                                           Р. А. Лідовець