Дата документу 07.10.2021 Справа № 331/4865/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №331/4865/19        Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/807/2941/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» жовтня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Маловічко С.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, вимоги за яким під час розгляду справи зменшило, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначило, що ОСОБА_1 на підставі заяви б/н від 14 листопада 2011 року отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору.
При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України.
В порушення норм закону та умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 20 серпня 2019 року має заборгованість 22 056,83 грн., яка складається з наступного: 989,14 грн. - заборгованість за кредитом; 18967,70 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 573,47 грн. – заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до умов договору: 500 грн. – штраф (фіксована частина); 1026,52 грн. – штраф (процентна складова).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на згоду відповідача з умовами кредитного договору, користування відповідачем кредитними коштами та здійснення часткового погашення заборгованості, помилковість висновків суду першої інстанції про пропуск строку позовної давності, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 08 липня 2021 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 08 липня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск банком строку позовної давності для звернення до суду.

З таким висновком не погоджується колегія суддів.

Матеріалами справи підтверджено, що 14 листопада 2011року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1 на підставі заяви б/н був укладений кредитний договір, за умовами якого  ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с.7).

За уточненою під час розгляду справи позовною заявою від 04.03.2021 року заборгованість  ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 14 листопада 2011 року станом на 31 січня 2021 року становить 2937,67 грн. та складається з: 989,14 грн. - заборгованість за кредитом, в тому числі 989,14 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 513,04 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 1435,49 грн. – заборгованість за пенею (а.с.106).

При цьому, до уточненої позовної заяви наданий розрахунок (а.с.107-113) згідно якого заборгованість  ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 14 листопада 2011 року становить 2937,67 грн. та складається з: 989,14 грн. - заборгованість за кредитом, в тому числі 989,14 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1435,49 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 513,04 грн. – заборгованість за пенею (а.с.107-114).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша стаття 627 ЦК України).

З матеріалів справи, а саме, Довідки про Умови кредитування з використанням Кредитки Універсальна, 55 днів пільгового періоду», вбачається, що сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами 2,5 % на місяць (30% річних) на залишок заборгованості, штраф при порушенні позичальником строків виконання будь-якого зобов`язання, передбаченого договором більш ніж на 90 днів, в розмірі 500 грн.+5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих процентів та комісій (а.с.8 ). 

Розмір мінімального щомісячного платежу (7% від заборгованості але не менш ніж 50 грн. та не більше ніж залишок заборгованості) та строки внесення щомісячних платежів – до 25 числа місяця, наступного за звітнім, містить зазначена Довідка про умови кредитування, яка підписана позичальником ОСОБА_1 ( а.с.8).

Підпис під зазначеною довідкою відповідач в суді першої інстанції не оскаржував.

За вказаних обставин, правильним є висновок суду про наявність узгоджених між сторонами умов нарахування процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій.

Факт переказу банком кредитних коштів на картковий рахунок і факт користування позичальником банківськими коштами підтверджується випискою із карткового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 на виконання його заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг. Згідно з вказаною випискою відповідач користувався кредитним коштами з лімітом 1000 гривень, періодично знімав кредитні кошти та вносив платежі на погашення кредиту (а.с.70-73, 136-153). 

За приписами п. п. 5.1, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2006 р. інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Виписки по рахунках/карткам ПАТ КБ «ПриватБанк» є належними та допустимими доказами щодо надання Банком кредитних коштів Клієнту, отримання і використання таких коштів Клієнтом, нарахування Банком відсотків, комісії, пені, а також часткового погашення позичальником заборгованості за кредитним договором, що підтверджується Постановою Вищого Господарського суду України від 13.11.2014 р. у справі № 908/4154/13.

Крім того, як вбачається з відзиву на позовну заяву (уточненого) від 23.03.2021 року (а.с.123-131) відповідач не заперечував факт отримання коштів за кредитним договором та зазначав, що «всього позичальником було знято за період з 18 листопада 2011 року по 12 жовтня 2018 року коштів в сумі 7261,36 грн., повернуто позичальником коштів за період з 18 листопада 2011 року по 12 жовтня 2018 року -7697,25 грн. (а.с.129).

Як вбачається із позовних вимог Банку, спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме: заборгованості за тілом кредиту, відсотками, пенею, а також штрафами (фіксованої частини та процентної складової) після спливу передбаченого договором строку кредитування.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). 

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 22 жовтня 2014 року по цивільній справі № 6-127 цс14. 

Довідкою банку підтверджено, що ОСОБА_1 отримав дві картки: № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , строк дії останньої - до липня 2020 року (а.с.172).

За наданим банком розрахунком (а.с.5-6), останній платіж в сумі 500 грн.. ОСОБА_1 здійснив 18 листопада 2013 року, до суду з позовом банк звернувся 31 жовтня 2019 року.

Оскільки з виписки з особового рахунку  ОСОБА_1 вбачається, що 10,08 грн.., які були зараховані банком 12 червня 2014 року, не сплачувались особисто відповідачем, а автоматично були списані банком (а.с.143), колегія суддів вважає, що цей платіж не є дією особи, яка свідчить про визнання боргу в розумінні положень ст.264 ЦПК України.

До того ж розмір цього платежу значно менший, ніж передбачений Довідкою про Умови кредитування з використанням Кредитки Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписаною позичальником розмір щомісячного платежу (7% від заборгованості але не менш ніж 50 грн. та не більше ніж залишок заборгованості)

Матеріали справи містять заяву  ОСОБА_1 про застосування позовної давності.

За вказаних обставин, нараховані банком та не сплачені позичальником ОСОБА_1 щомісячні платежі за період з 14 листопада 2011 року до 31 жовтня 2016 року не підлягають стягненню на користь позивача у зв'язку зі спливом позовної давності.

Таким чином, прострочене тіло кредиту, яке за розрахунком банку станом на 30 жовтня 2016 року становить 428 грн. та прострочені відсотки за користування кредитом в сумі 18 221,93 грн., пеня в сумі 3489, 44 грн., які нараховані позивачем за період з 14 листопада 2011 року до 30 жовтня 2016 року (а.с.6) стягненню з відповідача не підлягають у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

В той же час позивач не пропустив строк позовної давності для стягнення з відповідача тіла кредиту, починаючи з 31 жовтня 2016 року та процентів за користування коштами.

Враховуючи розрахунок, наданий позивачем станом на 31 жовтня 2016 року у позичальника існував борг в розмірі поточного тіла кредиту в сумі 560, 46 грн., процентів за користування кредитом, нарахованих на поточну заборгованість за кредитом, в сумі 37,31 грн.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог банку про стягнення з відповідача тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами станом на 31 жовтня 2021 року, колегія суддів виходить з такого.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 від 28 березня 2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 

Відтак, у межах строку кредитування – до 01 серпня 2020 року відповідач мав обов`язок, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 01 серпня 2020 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, нарахування позивачем процентів за користування кредитними коштами після 01 серпня 2020 року за кредитним договором, укладеним між сторонами, та пені не відповідає вимогам закону .

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом в розмірі 2,5 % в місяць (30 % на рік) на суму залишку заборгованості. 

За приписами статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незміною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений в договорі розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За вказаних обставин, нарахування банком процентів за користування кредитними коштами в розмірі 43,20% на рік (3,6 % в місяць), у період з 31 жовтня 2016 року по 01 серпня 2020 року є необґрунтованим.

Матеріалами справи, а саме Випискою з особового рахунку ОСОБА_1 (а.с.136-153) підтверджено, що у період з 31 жовтня 2016 року по 31 січня 2021 року (строк закінчення дії картки) позичальник не користувався кредитною карткою та не знімав кошти зі свого рахунку.

За таких обставин, заборгованість позичальника ОСОБА_1 перед банком станом на 31 липня 2020 року становила 1237,62 грн. та складалась з: 
- 560,46 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 
- 37,31 грн. – проценти за користування кредитними коштами станом на 30 жовтня 2016 року; 
- 639,85 грн. – заборгованість за процентами за період з 31 жовтня 2016 року по 31 липня 2020 року (560,46 грн. (заборгованість за тілом кредиту) : 360 днів х 1370 днів (фактична кількість днів за користування кредитними коштами) х 30% (річна відсоткова ставка) = 639,85 грн.). 

На погашення заборгованості 08 жовтня 2020 року позичальник сплатив 17 592,64 грн. (а.с.114).

Отже, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню.

З огляду на зазначене, згідно з ч.ч.1,4 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Статтею 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження розміру понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано договір про надання правової (правничої) допомоги від 18.02.2021 року, укладений між ОСОБА_1 та АБ «Юрконсалт» Г. Працевитого», додатковий договір від 18.02.2021 року до договору про надання правової допомоги. 

Пунктом 3.2 додаткового договору до договору про надання правової допомоги зазначено, що гонорар адвоката за ведення справи у суді становить 20% від суми заборгованості.

Матеріали справи містять докази щодо наданих послуг, а саме: акт № 1 від 18.02.2021 року надання послуг за договором на суму 1000,00 гривень, рахунок-фактуру № 1 від 18.02.2021 року до договору на суму 1000,00 гривень, акт та рахунок від 15.03.2021 р. за написання відзиву на позов на суму 3000,00 грн.

Суд першої інстанції врахував ту обставину, що банком було зменшено суму заявлених вимог, та стягнув з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» витрати на правову допомогу в сумі 4587,54 грн.

Відповідно до висловленої Верховним Судом у постанові від 09.07.2019 року у справі № 923/726/18 позиції від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо не співмірності витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2021 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 07 жовтня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       С.В. Маловічко