ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6796/21 Справа № 202/5067/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “ІСПОЛІН ПЛЮС” на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю “ІСПОЛІН ПЛЮС” про зобов`язання провести розрахунок при звільненні, видати трудову книжку та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

       У липні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю “ІСПОЛІН ПЛЮС” (далі — ТОВ “ІСПОЛІН ПЛЮС”) про зобов`язання провести розрахунок при звільненні, видати трудову книжку та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, мотивуючи його тим, що вони були офіційно працевлаштовані у ТОВ “ІСПОЛІН ПЛЮС” на посадах експедитора та комірника, з яких їх було звільнено наприкінці квітня 2019 року. 
       Вказували, що в день звільнення їм не було видано належним чином оформлені трудові книжки та не було проведено повний розрахунок. 
       Зазначали, що у червні 2019 року вони вимушені були звернутись до адвоката за допомогою, відповідь на адвокатський запит надана так і не була, проте 04 липня 2019 року та 05 липня 2019 року на їх адресу надійшли листи з повідомленням, в яких зазначено про їх звільнення на підставі наказу від 23 квітня 2019 року та про необхідність з`явитись до підприємства для отримання повного розрахунку при звільненні та трудової книжки. 
       Посилаючись на те, що вони з`являлись на підприємство, втім розрахунок з ними так і не був проведений, трудові книжки так і не були видані, а тому просили суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідача видати належним чином оформлені трудові книжки та провести розрахунок, який мав бути проведений при звільненні, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2019 по день видачі трудової книжки.
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволені частково. Зобов`язано ТОВ «ІСПОЛІН ПЛЮС» провести повний розрахунок з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який має бути здійснений при звільненні. Стягнуто з ТОВ «ІСПОЛІН ПЛЮС» на користь позивачів середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2019 року по 19 листопада 2019 року. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «ІСПОЛІН ПЛЮС», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Позивачі в останній робочій день на роботі були відсутні. За трудовими книжками та за розрахунком не з`являлись. 
       Правом на надання відзиву позивачі по справі не скористались. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до наказу ТОВ «ІСПОЛІН ПЛЮС» №23/04-19 від 23 квітня 2019 року, звільнено з 23 квітня 2019 року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. Відповідно до вказаного наказу позивачі мали отримати компенсацію за невикористану щорічну відпустку.
       23 квітня 2019 року працівниками відповідача було складено акт про відсутність працівників на роботі. 
       За змістом вказаного документу встановлено, що директором відповідача 23 квітня 2019 року було прийнято того ж дня від позивачів заяви про звільнення та попереджено про необхідність з`явитись в кінці робочого дня в бухгалтерію для ознайомлення з наказами про звільнення, отримання трудових книжок та проведення остаточного розрахунку. Однак працівники (позивачі) покинули підприємство, в кінці робочого дня не повернулись, до роботи не приступили.
       18 червня 2019 року представником позивачів на юридичну адресу відповідача був направлений адвокатський запит, за яким останній просив надати копії наказів про звільнення позивачів, проведення повного розрахунку, який мав бути здійснений при звільненні позивачів, та видати позивачам трудові книжки з відповідними записами.
       02 липня 2019 року відповідачем на адресу позивачів було направлено повідомлення про необхідність з`явитись до ТОВ «ІСПОЛІН ПЛЮС» за адресою: м.Дніпро вул.Любарського,143 для отримання повного розрахунку при звільненні та оригіналів трудових книжок.
       15 липня 2019 року позивачами було направлено письмові запити та прохання направити їм трудові книжки та накази про звільнення, надано згоду на поштове пересилання трудових книжок. Вказані листи були направлені на адресу згідно листа відповідача, направленого 02 липня 2019 року, за адресою: АДРЕСА_1 та юридичною адресою: м.Дніпро вул.Артільна,2, індекс 49081 (адреса зазначена у шапці документів відповідача).
       18 листопада 2019 року відповідачем на адресу позивачів були направлені оригінали трудових книжок.        Враховуючи відповідні повідомлення відповідача направлені на адресу позивачів, та враховуючи той факт, що свого обов`язку щодо здійснення розрахунку з позивачами відповідач не заперечує, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем законодавства в частині здійснення розрахунку при звільненні, а тому вважав, що вимога позивачів про зобов`язання відповідача провести відповідні розрахунки при звільненні підлягає задоволенню, враховуючи, що затримка з видачі трудових книжок мала місце з 23 квітня 2019 року (день звільнення) по 18 листопада 2019 року.
        Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
       Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
       У статті 4 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
       Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
       Згідно із статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.
       Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
       Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
       Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
       Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.
       Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
       Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
       Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
       Пунктом 8 зазначеної Постанови визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
       У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі – наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи – по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
       Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
       Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
       Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.        Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачами доведено факт порушення їх трудових прав який виразився у не проведенні повного розрахунку при звільненні та невидачі у день звільнення трудових книжок. 
       Доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не свідчать про незаконність та неправильність рішення суду.
       На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
       Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю “ІСПОЛІН ПЛЮС” залишити без задоволення. 

       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 квітня 2021 року залишити без змін. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                               Макаров М.О.