ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7660/21 Справа № 213/970/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач- Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Толстих Олександр Юрійович, відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2021 року, ухваленого суддею Князєвою Н.В.у місті Кривому Розі, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ: 
У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Толстих О.Ю., звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначив, що він працював у відповідача в шкідливих умовах праці понад 32 роки.
У грудні 2020 року рішенням ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» йому встановлено професійне захворювання: 1) вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, ускладнений гіпертонічною хворобою II стадії, ступінь 2, гіпертензивне серце. СН 1 ст. Ризик 2, у поєднанні з полірадикулонейропатією (L5, S1, C6, C7), вираженими порушеннями біомеханіки хребта, стійким больовим та м`язово-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періатрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періатрозом ліктьових та колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня), остеоартрозу дрібних суглобів кистей. Хронічне обструктивне захворювання легень, першої стадії ( пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легенів першої стадії), група А. Легенева недостатність першого ступеня. 
Професійне захворювання було встановлено на підставі даних Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці №645/4.6-9 від 08.08.2019, де зазначено, що позивач працював в умовах, які характеризувалися перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища.
За фактом професійного захворювання було проведено розслідування, за результатами якого складено акт розслідування хронічного професійного захворювання від 31.12.2020. 
Висновком МСЕК від 18.03.2021 позивачу встановлено первинно 60% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності.
У зв`язку з професійним захворюванням позивачу завдано моральної шкоди. Змінився його спосіб та якість життя, змушений лікуватися, постійно відчуває біль, стан здоров`я не поліпшується, не може допомагати по господарству, відчуває себе неповноцінною людиною. 
Просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 210 000 грн. 
Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Толстих Олександр Юрійович, до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди задоволені частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 110000 (сто десять тисяч) гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» в дохід держави судовий збір у сумі 1100 (одна тисяча сто) гривень 00 коп.
В решті позовних вимог відмовлено.
Позивач ОСОБА_1 ,інтереси якого представляє адвокат Толстих О.Ю., будучи незгодними з ухваленим судовим рішенням в частині визначеного до стягнення розміру моральної шкоди подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просять змінити рішення суду, збільшивши розмір моральної шкоди до заявлених у позові вимог.
При цьому, сторона позивача вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом до стягнення з відповідача на користь позивача не відповідає роз`ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки є дещо заниженим та не відповідає сталій судовій практиці у справах з аналогічними правовідносинами, по яким суди при втраті професійної працездатності у ступені близькому до встановленого у позивача, стягували більші суми моральної шкоди.
В апеляційній скарзі, відповідач АТ «Південний ГЗК», також, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить змінити оскаржуване судове рішення та зменшити розмір моральної шкоди, стягнутої судом на користь позивача.
При цьому, скаржник зазначає, що позивач, усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, все одно реалізував своє право на працю саме в шкідливих умовах праці та тривалий час працював у цих умовах, а саме: 32 роки 9 місяців 4 дні, свідомо продовжував працювати таких умовах, отримуючи за це відповідні пільги та блага: право на пенсійне забезпечення за Списком №1, доплати до заробітної плати та додаткові відпустки та блага, тому АТ «ПІВДГЗК» не вбачає своєї вини у настанні у позивача негативних наслідків – втрати професійної працездатності і як наслідок спричинення останньому моральних страждань.
Окрім того відповідач вважає, що надані позивачем документи підтверджують втрату фізичного здоров`я, але жодним чином не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння останньому моральної шкоди.
Визначену судом до стягнення суму моральної шкоди, відповідач вважає явно завищеною, такою, що не відповідає судовій практиці у справах з аналогічними обставинами.
Відзиви на апеляційні скарги сторін не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, тоді, як апеляційна скарга сторони позивача підлягає задоволенню з наступних підстав.
Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював у відповідача з 16.02.1988 помічником машиніста екскаватора 4 розряду рудоуправління, 22.09.1994 звільнений за п.4 ст.40 КЗпП України, з 23.01.1995 прийнятий на роботу помічником машиніста екскаватора 4 розряду рудоуправління, 25.05.2000 позивача переведено машиністом екскаватора 6 розряду рудоуправління, 01.12.2016 переведено машиністом екскаватора 6 розряду виробничої дільниці № 3 з видобутку та навантаження гірничої маси рудоуправління, 06.05.2019 позивача переведено машиністом екскаватора у кар`єрі виробничої дільниці №3 з видобутку та навантаження гірничої маси рудоуправління, 19.03.2021 звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України.
Відповідно до Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці ОСОБА_1 №645/4.6-9 від 08.08.2019 умови праці, в яких працював позивач у відповідача, є шкідливими.
Медичним висновком лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я про наявність хронічного професійного захворювання ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 15.12.2020, протокол №2071 встановлено професійний характер захворювання ОСОБА_1 : 1) вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, ускладнений гіпертонічною хворобою II стадії, ступінь 2, гіпертензивне серце. СН 1 ст. Ризик 2, у поєднанні з полірадикулонейропатією (L5, S1, C6, C7), вираженими порушеннями біомеханіки хребта, стійким больовим та м`язово-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періатрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періатрозом ліктьових та колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня), остеоартрозу дрібних суглобів кистей. Хронічне обструктивне захворювання легень, першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легенів першої стадії), група А. Легенева недостатність першого ступеня. 
Згідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 31.12.2020 проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача, встановленого Державною установою «Український науково-дослідний інститут промислової медицини». 
Відповідно до пункту 17 акту професійне захворювання виникло за таких обставин: під час виконання своїх функціональних обов`язків машиніста екскаватора: керував екскаватором в умовах кар`єру та виконував технічне обслуговування екскаватора. Внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища і недосконалості технологічного устаткування та технологічного процесу робочого місця машиніста екскаватора – підпадав під вплив загальної вібрації, що перевищувала нормативні показники, та виробничого пилу, вміст якого в повітрі робочої зони перевищував гранично-допустиму концентрацію.
При огляді МСЕК 18.03.2021 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності – 60 % , з яких: 50 % – вібраційна хвороба, 10 % – ХОЗЛ, з 09.03.2021 безтроково, встановлено 3 групу інвалідності.
ОСОБА_1 з приводу професійних захворювань періодично проходив лікування в медичних закладах.
Внаслідок професійного захворювання позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоров`я, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрати професійної працездатності.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримані позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача, тому роботодавець зобов`язаний відшкодувати спричинену позивачу втратою здоров`я моральну шкоду.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, і не погоджується з доводами відповідача щодо завищеного розміру відшкодування моральної шкоди та відсутності підстав для її відшкодування за відсутності вини підприємства та погоджується з доводами сторони позивача про занижений розмір відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно дост.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Відповідно до ст.1167 ЦК України - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.
Згідно п.3 ч.1ст.268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» від14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Відповідно до статті 153 КЗпП України з забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. 
Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманими ним на підприємстві відповідача професійними захворюваннями.
Доводи відповідача щодо вини самого позивача у виникненні у нього професійних захворювань, колегія суддів відхиляє, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.
Отже, колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції, що твердження відповідача про недоведеність позивачем моральних страждань є необґрунтованими.
Колегія суддів вважає визначений судом розмір компенсації моральної шкоди є дещо заниженим і у цій частині повністю погоджується з доводами позивача викладеними в апеляційній скарзі.
У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Колегія суддів вважає, що при визначені розміру компенсації позивачу ОСОБА_2 моральної шкоди, спричиненої втратою здоров`я, в результаті нещасного випадку, судом першої інстанції не достатньо врахована ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретні обставин по справі, і наслідків, що наступили через втрату позивачем здоров`я.
Колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманих позивачем двох професійних захворювань: вібраційна хвороба та ХОЗЛ, відсоток втрати ним професійної працездатності в розмірі 60% з яких 50% по вібраційній хворобі та 1-% по ХОЗЛ з встановленням третьої групи інвалідності з 09.03.2021 – вперше та безстроково, що свідчить про неможливість в майбутньому відновити стан здоров`я незважаючи на курси лікування, тривалий час роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, майже 33 роки, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, приходить до висновку, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди у сумі 110 000 грн. є заниженим, таким що не відповідає перенесеним позивачем моральним стражданням через втрату здоров`я, а також принципам співмірності та справедливості.
З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації моральної шкоди буде 210 000 грн. Визначений розмір не призведе до збагачення позивача та не поставить відповідача у скрутне матеріальне становище.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду на підставі положення п.п.1,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині збільшення розміру стягнутої судом моральної шкоди зі 110 000 грн. до заявлених у позові вимог, тобто до 210 000 грн.
Згідно ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Оскільки судом апеляційної інстанції збільшено розмір моральної шкоди, то відповідно збільшенню підлягає і сума судового збору, з 1100 грн. до 2100 грн., що становить 1% від суми стягнутої судом апеляційної інстанції розміром моральної шкоди. 
Також з відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 3150 грн. за подання позивачем ОСОБА_1 апеляційної скарги (2100 грн. х 150%).
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Толстих Олександр Юрійович задовольнити.
Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2021 року в частині розміру моральної шкоди та судового збору, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь  позивача ОСОБА_1 зі 110 000 (ста десяти тисяч гривень) грн. до 210 000 (двохсот десяти тисяч гривень) грн., відповідно, збільшивши суму судового збору стягнутого з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави з 1100 грн. (однієї тисячі ста гривень)до 2100 грн. (двох тисяч ста гривень). 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» за подання позивачем апеляційної скарги на користь держави судовий збір у розмірі 3150 грн. (трьох тисяч сто п`ятдесят гривень). 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 07 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: