ПОСТАНОВА 
Іменем України

11 листопада 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 386/587/21
провадження № 22-ц/4809/1623/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л., учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу  за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 05 серпня 2021 року у складі судді Гарбуз О. С. і
В С Т А Н О В И В :

В липні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 07.05.2019 у розмірі 11 337,56 грн станом на 13.06.2021, а також судові витрати в розмірі 2 270 грн.
       Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 07.05.2019 та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг (далі – Договір).
       Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому на ознайомлення в письмовій формі.
       Відповідно до виявленого бажання ОСОБА_1 було відкрито кредитний рахунок, а для користування кредитним картковим рахунком було видано кредитну картку
       В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 15 000 грн.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору.
ОСОБА_1 в порушення умов кредитного договору та вимог законодавства, не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.
У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за Договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач, станом на 13.06.2021 має заборгованість в розмірі 11 337,56 грн, яка складається з:
-9 692,79 грн – заборгованість за тілом кредита;
в т.ч.: 0,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредита;
-9 692,79 грн – заборгованість за простроченим тілом кредита;
-0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками;
-1 644,77 грн заборгованість за простроченими відсотками;
-0,00 – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625;
-0,00 грн – нарахована пеня;
-0,00 грн – нараховано комісії.
Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх обов`язків і не погашає заборгованість за Договором, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПриватБанк».
Заочним рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 05 серпя 2021 року в задоволені позову відмовлено.
Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 270 грн покладено на позивача.
Рішення суду мотивовано тим, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують надання відповідачу кредиту та суму наданого відповідачу кредитного ліміту, а також видачу кредитної картки та настання строку повернення кредиту, а надані позивачем правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору між сторонами та отримання кредиту відповідачем, у тому числі - на умовах зазначених позивачем в позовній заяві, а тому вважав доводи позивача про необхідність повернення коштів безпідставними.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 05 серпя 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки.
Позивач посилається на те, що ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, йому відкрито картковий рахунок та надано кредитну картку зі встановленим кредитним лімітом в розмірі 15 000 грн, а з виписки по разунку чітко вбачається, що відповідач користувався гроштами.
Крім того, відповідачем 07.05.2019 було підписано Паспорт споживчого кредиту, підписавши який він підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну вартість кредиту, надані із обраних ним умов кредитування.
Крім того, ОСОБА_1 протягом трьох років користування кредитом не звертався до позивча за фактом неправильного нарахування відсотків та не спростував наданий банком розрахунок боргу.
Позивач вважає, що оскільки позивачем не заявлявся позов про визнання кредитного договору недійсним, останній вважається укладеним.
Суд першої інстанції за наявності поданих позивачем доказів не навів належних аргументів, в чому полягають розумні сумніви обставин про не ознайомлення з істотними умовами використання кредитної картки «Універсальна», з якими письмово ознайомлений відповідач.
Суд також не звернув уваги на відсутність заперечень зі сторони ОСОБА_1 щодо укладення ним кредитного договору, а також проігнорував наявність в матеріалах справи доказів.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки ціна позову становить 11 337 грн 56 коп, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2021 становить 227 000 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що  07.05.2019 між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем були укладені 3 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у позивача.
У заявах зазначені анкетні дані відповідача та намір відповідача скористатися банківськими послугами.
Також, 07.05.2019 відповідачем було підписано інформацію про умови договору про споживчий кредит, який зберігав чинність до 22.05.2019 та в якому зазначено, що відповідач підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи з обраними ним умов кредитування.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", "Універсальна Contract", "Універсальна Gold" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua.
На підтвердження факту отримання кредиту ОСОБА_1 позивачем надано виписки по кредитній картці № НОМЕР_1 за період з 07.05.2019 до 01.05.2021, довідку про зміну умов кредитування і обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача та довідку про надання відповідачу кредитної картки із зазначеним номером рахунку.
Позивач, стверджуючи про наявність заборгованості у відповідача за кредитним договором, надав розрахунок заборгованості, яка станом на 13.06.2021 становить 11 337 грн 56 коп, яка складається з 9 692 грн 79 коп заборгованості за тілом кредиту та 1 644 грн 77 коп заборгованості за простроченими відсотками.
З протоколу огляду доказу від 05.08.2021, слідує що при огляді офіційного веб-сайту позивача "https://privatbank.ua/terms" за визначеним ухвалою суду шляхом: "Архів договорів", перейти за посиланням "більше, обрати сторінку №2, повний текст за посиланням "Повний договір (актуальний на 01.05.2019)", розділ 2.1.1 на сторінках 66-72 повного договору, встановлено відсутність посилання "Повний договір (актуальний на 01.05.2019)".
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору між сторонами та отримання кредиту відповідачем, у тому числі - на умовах зазначених позивачем в позовній заяві.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.
       Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У ч. 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Матеріалами справи підтверджується, що звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 07.05.2019, яка станом на 13.06.2021 становила 11 337,56 грн, з яких:
-        9 692,79 грн – заборгованість за тілом кредита;
в т.ч.: 0,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредита;
-        9 692,79 грн – заборгованість за простроченим тілом кредита;
-        0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками;
-        1 644,77 грн заборгованість за простроченими відсотками;
-        0,00 – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625;
-        0,00 грн – нарахована пеня;
-        0,00 грн – нараховано комісії.
На підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, позивачем було надано до суду першої інстанції письмові докази, зокрема:
1) анкету-заяву ОСОБА_1 від 07.05.2019 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка містить підпис заявника та відмітку банку про її прийняття та опрацювання (а.с. 11-12);
2) витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в якому відсутній підпис відповідача (а.с. 15);
3) витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 16-52);
4) розрахунок заборгованості за договором № б/н від 07.05.2019, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 станом на 31.05.2015 та станом на 13.06.2019 (а.с. 6-7);
5) довідку про надані банком ОСОБА_1 кредитні картки (а. с. 9);
6) довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 10);
7) виписку за договором № б/н станом на 15.06.2021 на ім`я ОСОБА_1 (а. с. 61-67).
Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченими відсотками, позивач посилався на анкету-заяву, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, до яких приєднався відповідач, підписавши анкету-заяву та Паспорт споживчого кредиту.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зістаттею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною першоюстатті 1050 ЦК Україниу разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу.
Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Матеріалами справи підтверджується, що в анкеті-заяві № б/н від 07.05.2019 відсутні умови щодо встановлення відсоткової ставки за користування кредитними коштами.
Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, копії додатків, а саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, що долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, підписів відповідача не містять, що свідчить про недоведеність факту ознайомлення відповідача саме з цими Тарифами і Умовами та правилами надання банківських послуг.
Тобто, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та витяг з Умов та правил налання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказаний документ станом на 07.05.2019 містив умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користуванні кредитом .
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Крім того, паспорт споживчого кредиту, який підписаний відповідачем, безспірно не свідчить про погодження всіх істотних умов договору укладеного з відповідачем, в тому числі щодо сплати відсотків, з огляду на таке.
Стаття 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначає інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит.
До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
З огляду на викладене, зазначений Паспорт споживчого кредиту є лише рекламою споживчого кредиту і передує укладенню самого договору, та як правило містить узагальнену інформацію про умови кредитування, орієнтовану загальну вартість кредиту та максимальний строк, на який надається кредит.
Матеріалами справи підтверджується, що анкета-заява не містить жодних відомостей про сам Паспорт споживчого кредиту, як складову договору.
Також, зазначений Паспорт, підписаний ОСОБА_1 , із зазначенням того, що інформація, яка зазначена в паспорті надана 07.05.2019 та зберігає чинність і є актуальною лише до 22.05.2019.
Більш того, з його змісту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.
За таких обставин, саме по собі підписання відповідачем Паспорту споживчого кредиту, майже через два роки підля підписання анкети-заяви, який не стосується зазначеного у позові періоду користування кредитними коштами, без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, не може свідчити про погодження стронами розміру відсотків, а також порядку їх нарахування.
З навденого вбачається, що позивачем не доведено, що сторонами було погоджено умови договору, зокрема, в частині сплати відсотків за користування кредитним коштами.
Разом з тим, з наданих позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_1 висловив однозначне бажання скористатися запропонованими позивачем банківськими послугами, що слідує з підписаної ним анкети-заяви від 07.05.2019.
Факт отримання відповідачем коштів в АТ КБ «ПриватБанк» не заперечується відповідачем при розгляді справи судом першої інстанції, також не висловив своїх заперень ОСОБА_1 при розгляді справи судом апеляційної інстанції.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що надана позивачем виписка по рахунку, відповідає вимогам первинного документу, а тому є належним та допустимим доказом, який підтверджує розмір заборгованості та її розмір.
З вказаної виписки, вбачається, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору.
Також, з аналізу наданої відповідачем виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 07.05.2019 по 13.06.2021, вбачається, що відповідач дійсно отримав кредитні кошти в АТ КБ «Приватбанк», користувався ними та здійснював їх часткове погашення.
Зокрема, за вказаний період ОСОБА_1 витрачено кошти в сумі 76 862,25 грн, а повернуто кошти в розмірі 74 492,41 грн, що, з урахуванням того, що сторонами не було погоджено умови договору, щодо сплати відсотків за користування кредитом, комісії за обслуговування (членський внесок), страхових платежів, які безпідставно стягувалась за вказаний період в розмірі 8 966,72 грн, свідчить про те, що станом на 13.06.2021 відповідачем має борг було фактично використано та не повернуто банку кошти в розмірі 2 370,84 грн (76 862,25-74 492,41), які підлягають стягненню на користь позивача.
Разом з тим, вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку прострочених відсотків не підлягають задоволенню, оскільки сторонами при укладенні кредитного договору не було погоджено відсоткову ставку.
На викладене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не було доведено факту укладення кредитного договору між сторонами та отримання кредиту відповідачем.
Помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що надані позивачем суду кредитування не містять про строк дії договору.
Зазвичай під боргом розуміють зобов`язання, за яким одна сторона (боржник) повинна виконати на користь іншої сторони (кредитора) або третьої особи (вигодонабувача). Це може бути передача певного товару, переказ певної суми грошових коштів тощо.
Зміст зобов`язання позичальника за договором позики або кредиту є повернення отриманих від позикодавця або кредитодавця грошових коштів та в сплаті процентів, якщо такий обов`язок передбачених умовами договору.
Хоча укладений між сторонами договір від 07.05.2019 у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту, це не спростовує той факт, що використані відповідачем кошти є заборгованістю і відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України позивач має право в будь-який час вимагати її повернення.
Такою вимогою, зокрема, є пред`явлення позову банком у цій справі.
Суд першої інстанції не надав належну оцінку наданим позивачем доказам та внаслідок неправильного застосування норм матеріальнго права дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Враховуючи, що фактично використані кредитні кошти в розмірі 2 370,84 грн були використані відповідачем та не повернуті АТ КБ «ПриватБанк», вимоги про їх стягнення підлягають задоволенню.
Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1,3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення вимог, в порядку розподілу судових витрат пропрорзійно розміру задоволених позовних вимог, що становить 20,91 % (2370,84*100/11337,56), з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 1 186,64 ((2270+3405)*20,91%) грн судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 05 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1   (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) 2 370 (дві тисячі триста сімдесят) грн 84 коп заборгованості за простроченим тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 07.05.2019.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) 1 186 (одна тисяча сто вісімдесят шість) грн 64 коп судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя                 С. І. Мурашко 

Судді          А. М. Головань 

О. Л. Карпенко