ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року	Львів	Справа № 380/3423/21 пров. № А/857/15173/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гудима Л.Я.,
                                                                                 Святецького В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року (прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові суддею Сасевичем О.М.) в адміністративній справі № 380/3423/21 за позовом ОСОБА_1 до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

                                                     В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, у якому просив:
- визнати протиправними дії Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного щодо відмови у нарахуванні та виплаті йому середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні (невиплата грошової компенсації за не отримане речове майно) за весь період затримки з 27.01.2021 по 17.02.2021;
- зобов`язати Національну академію сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації за не отримане речове майно) із розрахунку 878,50 грн в день за період з 27.01.2021 по 17.02.2021 – день фактичної виплати заборгованості грошової компенсації за не отримане речове майно при звільненні з військової служби.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому, з порушенням встановленого законодавством строку повного розрахунку військовослужбовців при звільнені з військової служби, було виплачено компенсаційні виплати за неотримане речове майно, право на які останній набув у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби. Вважає, що у позивача виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції винесене за невідповідності висновків суду обставинам справи, неповного з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновок суду про те, що надана мною у спірному випадку згода, яка передбачена п. 242 Положення № 1153/2008, на виключення зі списків особового складу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до проведення усіх необхідних розрахунків у частині виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, виключає вину відповідача, як роботодавця, щодо невиплати згаданої вище компенсації саме на день звільнення позивача з військової служби є помилковим, оскільки розрахунок і виплата всіх сум грошового забезпечення військовослужбовця станом на день звільнення передбачена законодавством і у цьому випадку, хоча і за відсутності умислу, вина відповідача щодо затримки у проведенні усіх необхідних розрахунків при звільненні виявлена у формі необережності. Також наголошує на врахуванні судом першої інстанції висновків Верховного суду у справах, які є відмінними за своїми обставинами з його справою.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з серпня 1994 року по 27 січня 2021 року  проходив військову службу у Збройних Силах України. В період з 20.12.2020 по 27.01.2021 проходив військову службу у Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, де перебував на всіх видах забезпечення передбаченого ст.ст. 9, 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, в тому числі на речовому забезпеченні.
14.01.2021 наказом командувача Сухопутних військ Збройних сил України (по особовому складу) № 10 звільнений з військової служби в запас за п.п. “б” (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час) п.2 ч.5 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” з правом носіння військової форми одягу.
27.01.2021 наказом начальника Національної академії (по стройовій частині) №24 виключений із списків особового складу, в якому, крім того, передбачено “Виплатити грошову компенсацію за не отримане речове майно у розмірі 86 876 гривень 52 копійки”.

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за неотримане речове майно у день виключення зі списків особового складу, позивачем 25.02.2021 в порядку Закону України “Про звернення громадян” надіслано заяву про виплату компенсації за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення за весь період затримки з 27.01.2021 по 17.02.2021, обраховане відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100.
Листом від 03.03.2021 за вих.№ 1051 відповідач зазначив, що оскільки позивач добровільно написав рапорт на виключення із списків особового складу Національної академії, а отже стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП України є безпідставними. Окрім цього, відповідач зазначає що на дані правовідносин не поширюється норми Кодексу законів про працю України. 

Позивач вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції покликався на те, що передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність настає у разі невиплати належних працівникові сум при звільненні саме з вини власника або уповноваженого органу.
Проте, надана позивачем у спірному випадку згода, яка передбачена пунктом 242 Положення № 1153/2008, на виключення його зі списків особового складу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до проведення з ним усіх необхідних розрахунків у частині виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, виключає вину відповідача, як роботодавця позивача щодо невиплати згаданої вище компенсації саме на день звільнення позивача з військової служби.
Тому й підстави для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, за несвоєчасний розрахунок при звільненні у суду відсутні.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно із частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно із частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Проте, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, колегія суддів звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.
Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею116 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, колегія суддів вважає, що норми статті 116 та статті 117 КЗпП України хоча і є загальними, проте поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.

З матеріалів справи видно, що відповідачем повний розрахунок при звільненні проведено з позивачем лише 17 лютого 2021 року, тобто поза межами строку, встановленого статті 116 КЗпП України.
Разом з тим, судом встановлено, що до закінчення проходження військової служби у Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного позивач звернувся до начальника цієї академії із рапортом, у якому просив виплатити належну йому грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 86 876,52 грн. У цьому ж рапорті позивач зазначив, що не заперечує щодо виплати йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно після виключення зі списків військової частини.
Таким чином, не заперечуючи у поданому рапорті проти виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно після виключення зі списків військової частини, позивач фактично надав передбачену пунктом 242 Положення № 1153/2008 згоду на виключення його зі списків особового складу Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до проведення з ним усіх необхідних розрахунків в частині виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що така згода позивача виключає правові підстави, для застосування до його роботодавця Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні в частині виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, оскільки така може настати за умови наявності у роботодавця умисної вини, яка у цьому випадку відсутня.

За вимогами частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Та наголошує на тому, що судом першої інстанції застосовувались висновки саме із застосування норм права, незважаючи на можливу невідповідність обставин у наведених справах обставинам у цій справі.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст.ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                 П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року в адміністративній справі № 380/3423/21 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. В. Святецький