Ухвала
іменем України 
07 жовтня 2021 року
м. Київ
справа №640/3328/16-к
провадження №51-1615ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 червня 2021 року, 
встановив:
За вироком Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Харкова визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.  
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання                      з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, передбачені  ст. 76 КК.
Цивільний позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 50 000 грн моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_5 . 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від  10 червня 2021 року зазначений вирок змінено. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_4 звільнено від призначеного покарання за ч. 1 ст. 122 КК у зв`язку з закінченням строків давності. В іншій частині вирок залишено без зміни.
Як установив суд першої інстанції, ОСОБА_6 04 лютого 2016 року, близько 15:00, знаходячись в квартирі АДРЕСА_1 в ході раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_5 наніс останній один удар долонею по пальцям її лівої руки й, схопивши та сильно здавивши своєю рукою її ліву руку в області пальців, смикнув пальці в бік, заподіявши в результаті цього потерпілій тілесного ушкодження середньої тяжкості, яке спричинило за собою тривалий розлад здоров`я понад 3 тижні (більш як на 21 день).
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а справу закрити через відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, призначивши новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що викладені у них фактичні обставини не відповідають матеріалам кримінального провадження, оскільки висновки цих судів про доведеність його винуватості у вчиненні вказаного  злочину не ґрунтуються на досліджених у суді доказах. На думку засудженого, при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів наведених в апеляційній скарзі сторони захисту та не усунув порушень, які були допущені судом першої інстанції, а тому вважає, що ухвала апеляційного суду постановлена без додержання вимог статей 370 та 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). 
Перевіривши доводи викладені в касаційній скарзі ОСОБА_4 та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з  фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Необхідність повторного дослідження доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати, лише у випадку, якщо суд першої інстанції не забезпечив обвинуваченому можливість дослідити і спростувати докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. Частина 3 ст. 404 КПК зобов`язує суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або                      з порушеннями.
Згідно із ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як убачається з змісту касаційної скарги, засуджений, вказуючи на істотні порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, не зазначає яких саме порушень, з огляду на положення ст. 412 КПК було допущено цим судом та які порушення перешкодили чи могли перешкодити ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є підставами для його скасування відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу.
Фактично, наведені у ній доводи зводяться до незгоди ОСОБА_4 із правильністю встановлених судом фактичних обставин кримінального правопорушення та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосуванням закону, який, який на думку засудженого,  не підлягав застосуванню – ч. 1 ст. 122 КК. 
Разом із тим,  відповідно до ч. 1 ст.  433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин,  і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду першої інстанції у вироку про доведеність винуватості         ОСОБА_4 в умисному нанесенні потерпілій ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, зроблені на підставі фактично встановлених судом обставин, які ґрунтуються на доказах, з`ясованих у судовому засіданні під час їх дослідженнятаоцінених судом відповідно до ст. 94 КПК.
Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що винуватість                     ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; протоколом проведення слідчого експерименту від 05 лютого 2016 року з потерпілою ОСОБА_5 ; висновком експертизи №810-ая/16 від 09 лютого 2016 року, який узгоджується з наданими потерпілою показами під час проведення слідчого експерименту щодо механізму нанесення їй тілесних ушкоджень.
Висловлена засудженим у касаційній скарзі незгода з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є обґрунтуванням неправильного застосування ним закону України про кримінальну відповідальність.
При перегляді рішення місцевого суду за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними тим, що зазначені ним у касаційній скарзі, апеляційний суд їх ретельно перевірив та дав на них обґрунтовані відповіді, вказавши у своїй ухвалі конкретні мотиви і підстави з яких він ці доводи відхилив.
Так, у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному провадженні та свідчать про правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи та кваліфікації дій засудженої ОСОБА_4 за   ч. 1 ст. 122 КК.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обгрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень та вмотивованість їх висновків з питань істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, засуджений у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається. 
З огляду на викладене, касаційна скарга ОСОБА_4 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення,а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2                               ч. 2 ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 червня 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                  ОСОБА_3