Номер провадження: 22-ц/813/3384/21 
Номер справи місцевого суду: 520/3947/17
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (треті особи: Одеська міська рада, Управління державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області) про знесення за власний рахунок самовільно збудованого об`єкту нерухомості, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Васильків О.В. 29 листопада 2017 року у м. Одеса, -
встановила:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 (треті особи: Одеська міська рада, Управління державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області) про знесення за власний рахунок самовільно збудованого об`єкту нерухомості (т. 1 а.с. 3-8).
В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що сторони є співвласниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У 2011 році відповідач почала будувати у притул до спільного будинку нову двоповерхову споруду. Звернувшись до правоохоронних органів, за заявою позивача прокурор в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Інспекції ДАБК в Одеській області подав позов до суду. Однак, рішення про задоволення вимог прокурора не набрало чинності у зв`язку із неналежністю позивача у справі. ОСОБА_2 зазначив, що оскільки єдиною підставою для відмови у позові був факт неналежності позивача, а інші суттєві обставини вже встановлені судовими рішеннями, на теперішній час він змушений звернутися до суду із даним позовом.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси 29 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок знести самовільно добудовані приміщення: «3-3» - житлова кімната, площею 26,6 кв.м., «3-4» - коридор, площею 15,0 кв.м., «3-5» - кухня, площею 21,2 кв.м., «3-6» - санвузол, площею 5,4 кв.м., «3-7» - житлова кімната, площею 26,6 кв.м., «3-8» - коридор, площею 15,0 кв.м., «3-9» - кабінет, площею 17,8 кв.м., «3-10» - санвузол, площею 4,1 кв.м., загальною площею 131,7 кв.м., жилою площею 71,0 кв.м., у споруді під літ. «А-1», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640,00 грн. (т. 2 а.с.193-198 ).
Постановою Одеського апеляційного суду від 19 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково
Постанову Одеського апеляційного суду від 19 червня 2019 року скасовано, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно положень статті 376 ЦПК України, право на звернення до суду з вимогами про знесення самовільно збудованих об`єктів належить відповідним органами державної влади або органами місцевого самоврядування, а у оскаржуваному судовому рішенні відсутні встановлені факти порушення будь-яких прав позивача через проведення ОСОБА_1 реконструкції належної їй частини житлового будинку, та факти створення перешкод ОСОБА_2 у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; вимог щодо порушення будівельних норм і правил від органів державної влади або органів місцевого самоврядування не надходило. (т.2 а.с. 204-206).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником 16/25 частини житлового будинку за АДРЕСА_1 , що підтверджується рішеннями Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2006 року та 29 січня 2007 року.
Відповідно договору купівлі-продажу від 10 жовтня 1969 року (додано до позовної заяви) ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 9/25 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
15 грудня 2011 року ОСОБА_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , звернувся до Прокуратури Київського району м. Одеси із заявою про захист його прав у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 захопила частину його земельної ділянки та здійснює реконструкцію свого житлового будинку без дозвільної документації.
У березні 2012 року заступник прокурора Київського району м. Одеси звернувся із позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Інспекції ДАБК в Одеській області до ОСОБА_1 (третя особа – ОСОБА_2 ) про знесення за власний рахунок самовільно збудованого об`єкту нерухомості.
Позовні вимоги заступник прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Інспекції ДАБК в Одеській області мотивував тим, що ОСОБА_1 за відсутності відповідних дозвільних документів самочинно провела роботи з будівництва нового двоповерхового індивідуального житлового будинку. Будівництво здійснено на земельній ділянці, яка не передавалася ОСОБА_1 ані у власність, ані у користування. Оскільки будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 здійснене ОСОБА_1 без оформлення відповідної дозвільної документації, то воно є самовільним.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року у справі № 1512/3707/2012 було задоволено позов заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Інспекції ДАБК в Одеській області до ОСОБА_1 (третя особа – ОСОБА_2 ) про знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомості (т. 1, а. с. 71–73).
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 травня 2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року було скасовано та ухвалено нове, яким частково задоволено позов заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Інспекції ДАБК в Одеській області. Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок знести самовільно збудовані приміщення у житловому будинку під літ «а-1» за АДРЕСА_1 , відповідно до розробленої та узгодженої проектної документації (т. 1, а. с. 74–81).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року скасовано рішення суду апеляційної інстанції та справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд (т. 1, а. с. 82-89).
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 лютого 2016 року було відмовлено у задоволенні позову заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Інспекції ДАБК в Одеській області до ОСОБА_1 (третя особа – ОСОБА_2 ) про знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомості (т. 1, а. с. 90–95).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 лютого 2016 року - залишено без змін (т. 1, а. с. 96-102).
Постановою Верховного Суду України від 25 травня 2017 року рішення апеляційного суду Одеської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 12 грудня 2016 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду України мотивована тим, що самочинне будівництво є порушенням встановлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки.
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок знести самовільно добудовані приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до розробленої та узгодженої проектної документації.
Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2018 року скасовано.
Провадження у цивільній справі № 1512/3707/2012 за позовом заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Інспекції ДАБК в Одеській області до ОСОБА_1 (третя особа – ОСОБА_2 ) про знесення за власний рахунок самовільно збудованого об`єкта нерухомості - закрито.
Повідомлено Одеську міську раду, Інспекцію ДАБК в Одеській області, що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного суду адміністративного суду від 19 серпня 2015 року (т. 1, а. с. 46-49), було відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Інспекції ДАБК в Одеській області (третя особа – ОСОБА_2 ) за участю Прокуратури Київського району м. Одеси, про визнання дій щодо прийняття наказу про скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 17 серпня 2012 року № ОД18212144078 протиправними та скасування самого наказу від 11 червня 2014 року № 67 «СК» (т. 1, а. с. 40–45).
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року, якою постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2015 року було скасовано. Ухвалено нове рішення, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області від 11 червня 2014 року № 67«СК».
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок знести самовільно добудовані приміщення: «3-3» – житлова кімната площею 26,6 кв. м, «3-4» – коридор площею 15,0 кв. м, «3-5» - кухня, площею 21,2 кв. м, «3-6» - санвузол площею 5,4 кв. м, «3-7» – житлова кімната, площею 26,6 кв. м, «3-8» – коридор площею 15,0 кв. м, «3-9» – кабінет, площею 17,8 кв. м, «3-10» - санвузол площею 4,1 кв. м, загальною площею 131,7 кв. м, жилою площею 71,0 кв. м, у споруді під літ. «А-1», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Згідно з вимогами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Одним із способів захисту вказаного права є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.
Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.
У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду також мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.
Положеннями частини сьомої статті 376 ЦК України визначено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.
Знесення самочинного об`єкта нерухомості, відповідно до статті 376 ЦК України, є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Колегія суддів враховує, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2015 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області від 11 червня 2014 року № 67 «СК».
У вказаному судовому рішенні зазначено, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли помилкового висновку про відсутність у позивача документів, що посвідчують її право власності чи користування земельною ділянкою, що знаходиться в АДРЕСА_2 , і як наслідок, необґрунтовано відмовили ОСОБА_1 в позові про скасування наказу, яким скасовано декларацію про готовність об`єкта будівництва до експлуатації.
Так, у рішенні Апеляційного суду Одеської області від 05 травня 2015 року було встановлено, що ОСОБА_1 має право користуватися земельною ділянкою. Це право дійсно підлягає переоформленню з встановленням правового режиму, передбаченого вже чинним законодавством, проте виключає застосування ст. 376 ЦК України за цієї підставою. 
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України; у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій).
З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про обґрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позовної заяви ОСОБА_2 про те, що згідно висновку судової будівельно-технічною експертизи від 18 лютого 2014 року № 4219, проведеного експертом Рапачом К.В., встановлено істотні порушення будівельних норм і правил зведення будинку, які призвели до порушення прав ОСОБА_2 .
Колегія суддів зауважує, що вказаним Висновком питання щодо порушення прав ОСОБА_2 при будівництві ОСОБА_1 спірного будинку не встановлювалось.
Так, на розгляд експерта ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2013 року у цивільній справі №1512/3707/12 були поставлені наступні питання:
1. До якого виду робіт (нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт тощо) належать фактично виконані ОСОБА_1 роботи на об`єкті за адресою: АДРЕСА_1 ?
2. Яке цільове призначення та площу, в т.ч. загальну площу, мають самовільно зведені ОСОБА_1 приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ?
3. Чи відповідають самовільно зведені ОСОБА_1 споруди за адресою: АДРЕСА_1 , зазначені у технічних паспортах під літерами А-1 та а-2, проектно-технічній документації на їх будівництво та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва (ДБН, БНіП тощо? Якщо не відповідають, то у чому полягають невідповідності?   
4.   Чи може призвести знесення самовільно збудованих ОСОБА_1 приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , до пошкоджень приміщень, які належать співвласникові ОСОБА_2 .?   
5. Чи відповідає об`єкт нерухомості, розташований в АДРЕСА_1 , проектно-технічній документації на його будівництво та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва (ДБН, БНіП)? Якщо зазначений об`єкт цьому не відповідає, то у якій частині домоволодіння, та у чому полягає невідповідність?
Відповідно до повторного Висновку Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз за № 4219 від 18 лютого 2014 р., співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 є - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , між якими склався порядок користування вказаним житловим будинком, однак належним чином він не затверджений. Загальна площа самочинно збудованих приміщень ОСОБА_1 у будинку під літ «А-1», складає - 161,8 кв. м., жила площа - 88,1 кв. м.
Крім того, вказаним висновком встановлено, що у результаті обстеження несучих та огорожуючих конструкцій двоповерхового будинку, збудованого ОСОБА_1 , не виявлено дефектів та пошкоджень, негативно впливаючих на їх несучу здатність та експлуатаційну надійність. На підставі викладеного, експерт дійшов висновку, що спірна самочинна будівля як відповідає деяким нормам ДБН та БНіП, так і не відповідає переліку норм ДБН та БНіП.
Також експертом зазначено, що неможливо виключити вірогідність пошкодження приміщень, які належать співвласнику ОСОБА_2 , у разі знесення самовільно побудованих ОСОБА_1 приміщень, розташованих у АДРЕСА_1 .
Таким чином, Висновок Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз за № 4219 від 18 лютого 2014 р. не містить висновків щодо порушення прав та законних інтересів позивача з боку ОСОБА_1 .
Що стосується посилання ОСОБА_2 на те, що у зв`язку з самочинною забудовою, він фактично позбавлений можливості користуватися належною йому частиною земельної ділянки, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, позивач зазначає, що оскільки він придбав 9/25 частини житлового будинку, йому належить право користування 9/25 частини земельної ділянки. Виходячи з того, що загальна площа земельної ділянки становить 654 кв.м, його частина мала складати 235,44 кв. м. Таким чином, внаслідок самочинного зведення ОСОБА_1 споруди, його було незаконно позбавлено права користування належними йому 46,88 кв. м площі земельної ділянки. 
Однак, колегія суддів враховує, що у матеріалах справи відсутні докази прав позивача на земельну ділянку, на якій відповідачем проведено будівництво.
Сторони у справі є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 , між якими склався порядок користування вказаним житловим будинком та земельною ділянкою. Земельна ділянка, на якій розташоване вказане домоволодіння, належить територіальній громаді м. Одеса. У судовому порядку право користування земельною ділянкою між співвласниками не визначалось.
Виходячи з викладеного, колегія суддів доходить до висновку про недоведеність наявності права ОСОБА_2 на земельну ділянку, на якій відповідачем ОСОБА_1 проведено будівництво.
При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси 29 листопада 2017 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .
Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пілягає стягненню 704 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – задовольнити
Рішення Київського районного суду м. Одеси 29 листопада 2017 року – скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (треті особи: Одеська міська рада, Управління державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області) про знесення за власний рахунок самовільно збудованого об`єкту нерухомості – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 704 грн. судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 13 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                       О.М. Таварткіладзе