КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 754/5267/19                                                Головуючий у суді першої інстанції - Клочко І.В.
Номер провадження № 22-ц/824/12942/2021                                          Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 жовтня 2021 року                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді:          Яворського М.А.,
суддів:                               Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, -
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому, з урахуванням зміни предмету позову (а.с. 47-50) просила зобов`язати ОСОБА_3 публічно вибачитись перед нею за принизливі дії та розповсюдження неправдивих відомостей відносно неї, що принижують її честь, гідність та стягнути з відповідачки на її користь 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також вирішити питання розподілу судових витрат.
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона працює на посаді завідувача сектору відділу господарського забезпечення Національного музею народної архітектури та побуту України, а відповідач ОСОБА_3 , що працює разом з нею на зазначеному підприємстві, постійно провокує її на конфлікти, здійснює фізичні розправи з працівниками музею та з нею, переслідує її сім`ю. Протягом останніх років у колективі музею виникла ситуація, яка загрожує життю, здоров`ю та безпеці працівників та особисто її.
Позивач зазначала, що після чергового конфлікту, який стався 26 червня 2017 року між нею та ОСОБА_3 остання вилила біля її кабінету фекалії, правоохоронними органами було проведено профілактичну роботу з відповідачем та попереджено про адміністративну відповідальність. Проте, відповідач не зупинилась та продовжує знущання над нею та з більшою агресією постійно здійснює напади, розповсюджує неправдиву інформацію, чим завдає позивачу моральних страждань.
З приводу вказаного конфлікту позивач та працівники музею неодноразово звертались зі скаргами до Генерального директора Музею , правоохоронних та інших державних органів. Проте, такі дії не дали належного результату і  тому ОСОБА_1 просила в судовому порядку вирішити вказаний спір.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року у задоволенні позовних вимога ОСОБА_1 відмовлено. Судові витрати покладено на позивача.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої наголошує, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем було доведено факт постійного провокування відповідачем ОСОБА_3 конфліктів, скандалів та здійснення фізичних розправ з працівниками підприємства та особисто з ОСОБА_1 .
Апелянт вважає, що нею для захисту честі та гідності було надано докази, що залишились поза увагою суду, зокрема не надано належної оцінки показам свідків.
Вказує й на те, що через ситуацію, що склалась із відповідачем, ОСОБА_1 змушена докладати значних зусиль для організації свого життя, у неї погіршився емоційний стан, втратила нормальний сон та інтерес до життя, постійно підвищується артеріальний тиск, через що вона змушена звертатись до лікарів.
Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
10 вересня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшла заява-заперечення від ОСОБА_3 , відповідно до  тексту якої відповідач не погоджується із доводами апеляційної скарги, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи.
Відповідач вказує, що на позивача ОСОБА_1 покладено обов`язок довести недостовірність інформації, факт її поширення саме відповідачем та що внаслідок цього було порушено її особисті немайнові права.
Звертає увагу, що конфлікт між сторонами виник через трудові відносини, невиконання на думку відповідача позивачем своїх трудових обов`язків чи виконання їх на неналежному рівні.
Так, свідками не було доведено факт приниження честі і гідності позивача, а покази свідків сторони відповідача не були прийняті судом через неприязні робочі стосунки сторін, що підтверджує причини виникнення конфлікту між сторонами справи. Оскільки думки, переконання та критична оцінка певних фактів не може бути предметом судового захисту, ОСОБА_3 просить апеляційний суд відмовити у задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , яка подала апеляційну скаргу в інтересах позивача, до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в порядку, визначеному ч.6 ст. 128 ЦПК України (а.с.238, 239). Заяв про неможливість явки до суду з поважних причин не подали. Тому суд з врахуванням положень ч.2 ст. 378 ЦПК України розглянув справу у відсутність зазначених осіб. 
Відповідачка у справі ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції  заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначила, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір по суті  дійшов обґрунтованого та законного висновку про недоведеність позивачкою  факту поширення/вчинення нею відносно позивачки дій та відомостей, що принижують честь та гідність. Зазначила, що дійсно між нею, як керівником підрозділу, та позивачкою, як її підлеглою, виникали спори та непорозуміння, які були викликані неналежним виконанням позивачкою покладених на неї службових обов`язків, однак такі дії були в межах трудових відносин і не більше. Належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення нею   неправомірних дій  чи висловлювань  відносно позивачки остання не надала, а покази свідків, які заявляла позивачка обґрунтовано оцінено критично судом, оскільки  вони  є її близькими знайомими та зацікавлені у вирішенні справи на її користь.    
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не  підлягає  задоволенню з таких підстав.
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено факту вчинення відповідачкою принизливих дій та розповсюдження неправдивих відомостей  відносно позивачки.  
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).
Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. 
Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. 
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч.3 ст. 12, та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 5 та 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.  Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанцій встановивши, що позивач не довела факту поширення відповідачкою недостовірної інформації чи вчинення інших принизливих дій щодо позивачки дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довела належним чином ті обставини, на які вона посилалася як на підставу позову.
Посилання позивачки на те, що працівниками поліції в ході перевірки її заяви  від 26 червня 2017 року  було встановлено причетність відповідачки до дій, пов`язаних із обливанням дверей її кабінету фекаліями не відповідає матеріалам справи. 
Так, із  висновку складено поліцейським УП ГУНП у м. Києві  10 липня 2017 року вбачається, що встановити свідків того, що саме ОСОБА_3 вчинила вище вказаній дій не вдалося, а сама ОСОБА_3 заперечувала  свою причетність до цього (а.с.16).
Звернення колективу Національного музею народної архітектури та побуту України  до Уповноваженого ВР України  з прав людини від 25 січня 2018 року, до Генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України  від 22 квітня 2015 року (а.с. 18-20) та від 05 липня 2017 року (а.с.21-22) та інші колективні звернення працівників даного підприємства мотивовані не прийняття працівниками методів керівництва заступника  директора  з питань господарської діяльності ОСОБА_5 та начальника відділу  господарського забезпеченню ОСОБА_3 та не містять обставин, які б свідчили  про вчинення відповідачкою безпосередніх дій щодо позивачки, а підтверджують висновок суду першої інстанції про наявність особистої неприязні між позивачкою та відповідачкою щодо виконання  ними трудових відносин на підприємстві.
Інших об`єктивних, належних та допустимих доказів вчинення відповідачкою  принизливих дій чи висловлювань щодо позивачки матеріали справи не містять.   
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року залишити без змін .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 22 жовтня 2021 року. 
 
Головуючий суддя :                                                        М.А.Яворський 
Судді                                                                               Т.Ц.Кашперська 
                                                                                       В.О.Фінагеєв