ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 300/102/21 пров. № А/857/16040/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.,
при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року у справі №300/102/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування наказу №370-О від 09.12.2020, поновлення на рівнозначній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (головуючий суддя першої інстанції Біньковська Н.В., час ухвалення - 12.08 год., місце ухвалення – м. Івано-Франківськ, дата складання повного тексту – 09.07.2021),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення за №370-О від 09.12.2020, поновлення на державній службі у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на посаді, рівнозначній  посаді головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій №6 управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області згідно діючого  штатного розпису, стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.12.2020 по дату поновлення на роботі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій №6 управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області згідно пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» наказом №370-О від 09.12.2020 відбулось із порушенням вимог чинного законодавства, оскільки попередження про наступне вивільнення містить іншу правову підставу, ніж вказаний наказ, інших спеціалістів відділу з питань виплати пенсій №6 управління з виплати пенсій, які виконували аналогічні посадові обов`язки як і позивач та які мають менший стаж роботи в управлінні і не мають відповідної освіти, залишено на роботі. Позивач вважає, що оголошення після її звільнення добору на вакантні посади свідчить про відсутність реального підтвердження підстави її звільнення – скорочення чисельності держаних службовців. З огляду на наведене стверджує, що вказаний наказ є формальним, без чіткого правового визначення та диференціації, прийнятий з порушенням принципу «правової визначеності», що унеможливлює чітке розуміння підставності такого звільнення. Зазначає, що за відсутності встановленої Законом України «Про державну службу» спеціальної процедури звільнення державних службовців, застосуванню підлягає загальне правило, передбачене ст.5 цього Закону, згідно з яким дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих вказаним Законом. Зауважує, що звільненню з посади не передувала будь-яка оцінка її роботи на посаді державного службовця, звільнення відбулось без жодних об`єктивних причин неможливості продовження нею державної служби. Вважає, що оскільки має вищу економічну освіту, безперервний стаж роботи (понад 18 років) в ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, досягла 55 років, відтак має переважне право на залишення на роботі, що передбачено нормами законодавства про працю.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що ухвалене Івано-Франківським окружним адміністративним судом рішення від 25.06.2021р. не відповідає завданню адміністративного судочинства, є несправедливим та упередженим по відношенню до особи, права якої порушені державним органом, та суперечить нормам ст. 13 Конвенції, адже не призводить до відновлення порушеного права на працю, є необґрунтованим та таким, що винесене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що не можна вважати, що стаття 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-ІХ визначала особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої цієї статті, які би мали перевагу у застосуванні порівняно із загальним порядком вивільнення працівників, установленим КЗпП України. Натомість зміст наведених положень статті 87 Закону №889-VIII свідчить про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку реорганізації або ліквідації державного органу.
При цьому, виключення зі статті 87 Закону №889-VIII бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 Закону №889-VIII та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.
З урахуванням положень частини 1 статті 40, частин 1, 3 статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Проте, відповідач 
Звертає увагу суду, що одночасно із попередженням про звільнення позивачу взагалі не було запропоновано жодної посади.
Такі пропозиції з`явились аж після того, як вона направила до відповідача заяву про наявність у неї переважного права на залишення на роботі згідно ст. 42 КЗпП України.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.
Вважає, що висновок суду про те, що у ОСОБА_1 було відсутнє переважне право на залишенні у роботі в порівнянні до чотирьох інших працівників відділу з питань виплати пенсій №6: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яким було запропоновано посади у м. Калуші, через те, що, на переконання суду, такі працівники мали вищу продуктивність праці та кваліфікацію, ніж ОСОБА_1 є неправильним та незаконним оскільки ґрунтується виключно на суб`єктивних та помилкових аргументах відповідача.
З урахуванням наведеного позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Відповідач зазначає, що в результаті затвердження нової структури та змін до штатного розпису, штатна чисельність управління з питань виплати пенсій з 19.10.2020 складає 70 одиниць (державних службовців) тобто, чисельність працівників зменшилась на 28 посад.
Також згідно, затверджених структури та штатного розпису у складі управління з виплати пенсій не передбачено таких структурних підрозділів, як: відділ з питань організації роботи з виплати пенсій; відділи з питань виплати пенсій №1-12; сектори з питань виплати пенсій №1-2 та сектор з питань виплати пенсій військовослужбовців та деяких інших категорій громадян управління з питань виплати пенсій, та виведено (скорочено) відповідні посади, які були передбачені в штатному розписі по відділу з питань виплати пенсій, в тому числі посаду головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій № 6 управління з питань виплати пенсій, яку обіймала Позивач.
Замість ліквідованих відділів та секторів в управлінні з питань виплата пенсій створено нові відділи, а саме: відділ опрацювання пенсійної документації: відділ методології та звітності з виплати пенсій; відділ з питань відрахувань з пенсій та відділ з питань виплати пенсій військовослужбовців та деяких інших категорій громадян. Штатна чисельність управління з питань виплати пенсій, як було зазначено вище зменшилась, з 98 до 70 посад державних службовців.
Крім цього, змінились функціональні завдання ново створених відділів так і посадові обов`язки працівників зазначених відділів. Зазначені обставини підтверджуються Положенням про управління з питань виплати пенсій, а також посадовою інструкцією Позивача та посадовими інструкціями головних спеціалістів відповідних відділів.
Отже, судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено факт скорочення чисельності державних службовців як Головного управління так і структурного підрозділу в якому працювала ОСОБА_1 .
Також відповідач вказує на те, що згідно частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Крім цього, суд першої інстанції вірно відмітив, про безпідставність посилань позивачки на те, що повідомлення містить іншу підставу звільнення, ніж наказ та прийшов до вірного висновку, що підстави звільнення сформульовано по різному, але однаково за змістом підставу - скорочення чисельності державних службовців.
Щодо переважного права позивача залишення на роботі, то на момент попередження позивачки про наступне вивільнення та дату видання наказу про звільнення з роботи норми Кодексу законів про працю України визначали механізм звільнення з роботи, без врахування переважного права залишення на роботі, відповідно, твердження позивачки про її переважне право залишення на роботі вважає безпідставним.
Судом першої інстанції було досліджено інформацію щодо освіти, стажу роботи, підвищення кваліфікації, заохочення та стягнень працівників відділу з питань виплати пенсій №6 управління з питань виплати пенсій.
З урахуванням наведеного вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених у скарзі, просили апеляційну  скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 з липня 2002 року працювала в органах Пенсійного фонду України в м. Калуші на різних посадах. 
З 01.06.2019 згідно наказу №78-ОС від 31.05.2019 ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій №6 управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, як переможця конкурсу із збереженням 8 рангу державного службовця, в порядку переведення з Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області.
Місцезнаходженням відділу з питань виплати пенсій №6 управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області було м. Калуш.
14.02.2020 головою правління Пенсійного фонду України затверджено штатний розпис на 2020 рік Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області згідно якого передбачено 700 штатних одиниць, в тому числі в управлінні з питань виплати пенсій – 98 штатних одиниць, у відділі з питань виплати пенсій №6 – 9 штатних одиниць, який введено в дію з 01.01.2020 наказом Головного управління пенсійного фонду в Івано-Франківській області №107 від 20.02.2020.
08.07.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №570 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 року №85 і від 24 січня 2020 року №22», якою зменшено граничну чисельність працівників територіальних органів Пенсійного фонду України з 23998 (в тому числі 23083 державних службовців) до 22798 (в тому числі 21929 державних службовців).
16.07.2020 наказом Пенсійного фонду України №63 затверджено граничну чисельність працівників територіальних органів Пенсійного фонду України, зокрема й Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в кількості 665 штатних одиниць, у тому числі 639 державних службовців.
08.10.2020 Пенсійним фондом України затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, яким виведено зі штатного розпису за посадовими окладами 528 штатних одиниць, у тому числі управління з питань виплати пенсій в кількості 97 штатних одиниць із 13 відділами та 3 секторами, зокрема й відділ з питань виплати пенсій №6 із 9 штатними одиницями. Натомість у штатний розпис введено за посадовими окладами 493 штатні одиниці, зокрема, управління з питань виплати пенсій в кількості 69 штатних одиниць із 4 відділами.
19.10.2020 наказом Головного управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області за №557 введено в дію структуру та зміни до штатного розпису на 2020 рік з 19.10.2020, а саме затверджену 21.08.2020 головою правління Пенсійного фонду України структуру Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із кількістю 665 штатних посад, зокрема, в управлінні з питань виплати пенсій - 70 штатних посад, 4 відділи.
19.10.2020 Головним управлінням пенсійного фонду України в Івано-Франківській прийнято наказ №559 про попередження працівників про наступне вивільнення у зв`язку із зміною структури та штатного розпису Головного управління, скороченням посад та зміною істотних умов праці згідно списку.
04.11.2020 ОСОБА_1 попереджена про наступне вивільнення пов`язане зі зміною структури та штатного розпису Головного управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, скороченням посад державної служби.
14.11.2020 позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій зазначила про наявність у неї переважного права на залишення на роботі, оскільки має вищу економічну освіту, 18 років безперервного стажу роботи в ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, вік 55 років. Просила по завершенні процедури реорганізації працевлаштувати її на посаду в ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, при вирішенні питання щодо її подальшого працевлаштування детально перевірити можливість визначення робочого місця в м. Калуші.
За результатами розгляду вказаної заяви відповідач листом від 26.11.2020 за №0900-0703-8/22524 повідомив ОСОБА_1 про те, що посаду яку вона займала скорочено, з часу її повідомлення про введення в дію структури та змін до штатного розпису на 2020 рік і попередження про наступне вивільнення, управлінням по роботі з персоналом позивачу запропоновано певні вакантні посади та попередньо досягнуто згоди щодо термінів отримання відповіді позивача.
09.12.2020 позивач відмовилась від пропозиції посади головного спеціаліста відділу обслуговування громадян №6 (сервісного центру) управління обслуговування громадян Головного управління, із робочим місцем у м. Івано-Франківськ, та інших вакантних посад  згідно із переліком.
Наказом начальника Головного управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 09.12.2020 за №370-О ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій №6 управління з питань виплати пенсій, у зв`язку із скороченням чисельності державних службовців згідно пункту 1 частини 1 статті 87 ЗУ «Про державну службу».
Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що прийняте відповідачем обґрунтовано, з дотриманням вимог Конституції та законів України, в межах повноважень та спосіб, передбачений чинним законодавством України, оскільки відповідачем при звільнені позивача дотримані норми Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України. 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані  Законом України «Про державну службу» (надалі також – Закон №889-VIII).
Відповідно до частин 2, 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом; дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Вказаний Закон є спеціальним щодо правовідносин, що виникають під час проходження громадянами державної служби та його норми мають пріоритетне значення.
Статтею 87 зазначеного Закону врегульовані відносини припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, у тому числі внаслідок скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу.
Як на час попередження позивача про звільнення та винесення спірного наказу про звільнення, так і на час її звільнення, стаття 87 Закону України «Про державну службу» діяла в редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19.09.2019 року №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», які набули чинності з 25.09.2019.
Пунктом 1 частини 1  статті 87 Закону України «Про державну службу»  визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Відтак, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII передбачено декілька підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме: скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу.
Частина 3 статті вказаної статі, в редакції станом на час спірних правовідносин, визначала, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше, ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що спірним наказом №370-О від 09.12.2020 позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій №6 управління з питань виплати пенсій, у зв`язку із скороченням чисельності державних службовців згідно пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».  
У попередженні про наступне звільнення із займаної посади ОСОБА_1 від 04.11.2020 зазначено про наступне її звільнення відповідно до статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із зміною структури та штатного розпису Головного управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, скороченням посад державної служби.
Суд першої інстанції вірно встановив та апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, що як і  в попередженні про наступне звільнення, так і в наказі про звільнення підставою звільнення позивача зазначено по різному сформульовану, але однакову за змістом підставу - скорочення чисельності державних службовців, а тому твердження позивача про зазначення у повідомленні про звільнення іншої підстави, ніж містить оскаржуваний наказ про звільнення, є безпідставним.
Відповідно до  постанови Кабінету Міністрів України №570 від 08.07.2020, наказу Пенсійного фонду України №63 від 16.07.2020, наказу Головного управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області за №557 від 19.10.2020 про введення в дію структуру та змін до штатного розпису на 2020 рік з 19.10.2020, положень про управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, затверджених наказом №92 від 01.04.2019 та наказом №588 від 30.10.2020, граничну чисельність працівників Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зменшено з 700 до 665 штатних одиниць, у тому числі зменшено граничну чисельність управління з питань виплати пенсій – з 98 штатних одиниць до 69 штатних одиниць.
При цьому, відбулись зміни в структурі Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, зокрема, управління з питань виплати пенсій із штатною чисельністю 98 працівників в своїй структурі містило 13 відділів, в тому числі 12 відділів з питань виплати пенсій із чисельністю 81 штатних одиниць, та 3 сектори, а управління з питань виплати пенсій із штатною чисельністю 69 працівників в своїй структурі містить 4 відділи, в тому числі відділ опрацювання пенсійної документації із чисельністю 53 штатних одиниці, який виконує тотожні із відділами з питань виплати пенсій, які виведені із структури і штату, завдання.
Таким чином, граничну чисельність працівників Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зменшено на 35 штатних одиниць, тобто відбулось реальне скорочення працівників, зокрема й в структурній одиниці, в якій працювала позивач. 
У зв`язку із наведеним відповідачем виконані вимоги ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу»  та позивач 04.11.2020 попереджена про можливе наступне звільнення (наказ від 09.12.2020 №370-О). 
Відповідно до частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» роботодавець може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).
Суд першої інстанції вірно вказав, що така пропозиція є правом, а не обов`язком роботодавця.
Судом встановлено  та з матеріалів справи слідує, що відповідач пропонував позивачу посади в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, однак ОСОБА_1 відмовлялась від їх зайняття з тих підстав, що робочі місця за ними знаходяться не в місті Калуші, а в інших населених пунктах області. Позивач вважає, що вона мала переважне право на залишення на посаді саме в місті Калуші.
Зокрема з матеріалів справи слідує, що з часу повідомлення позивача (04.11.2020) про введення в дію структури та змін до штатного розпису на 2020 рік Головного управління та попередження про наступне вивільнення до дня звільнення (09.12.2020), Головним управлінням здійснювалися заходи щодо працевлаштування Позивача, пропонувалися наявні вакантні посади (в т.ч. посади які існували на день звільнення), згоду щодо переведення на які очікувалося отримати від позивачки.
Підтвердженням наведеного є лист Головного управління Позивачу від 26.11.2020 №0900-0703-8/22524, зі змісту якого (стор. 3 абз. 2) слідує, що позивачка мала надати відповідь щодо переведення на запропоновані посади. В той час пропозиція посади була посада головного спеціаліста відділу обслуговування громадян №6 (сервісного центру) управління обслуговування громадян.
09.12.2020 позивачці було запропоновано посаду головного спеціаліста відділу обслуговування громадян №6 (сервісного центру) управління обслуговування громадян, із робочим місцем у м. Івано-Франківськ, та всі вакантні посади згідно переліку, які могла обіймати позивачка. 
Частиною 1 статті 42 Кодексу законів про працю України (надалі також -  КЗпП) встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. 
Частиною 2 цієї статті визначено кому надається перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, зокрема, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації та працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. 
Згідно із частиною 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.
Отже, визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності чи штату державних службовців є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. 
Як уже зазначалось вище, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Таким чином, норми п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» передбачають такі ж самі підстави звільнення, що п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а норми Закону України «Про державну службу» не містили вимоги щодо визначення переважного права залишення на роботі.
Відповідно до частини 2 статті 5 Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Таким чином, оскільки на момент попередження позивачки про наступне вивільнення та дату видання наказу про звільнення з роботи норми Кодексу законів про працю України визначали механізм звільнення з роботи, без врахування переважного права залишення на роботі, відповідно, твердження апелянта про її переважне право залишення на роботі є безпідставним.
Апеляційний суд зазначає, що норму щодо врахування переважного права залишення на роботі до Закону України «Про державну службу» внесено згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23.02.2021 №1285-ІХ, який набрав чинності 06.03.2021 , тобто після звільнення з роботи ОСОБА_1 .
Позивач вважає, що вона має переважне право на залишення на роботі з підстав тривалого безперервного стажу роботи в ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, досягнення 55 років, а у апеляційній скарзі також покликається на те, що має вищу економічну освіту, натомість ОСОБА_5 має тільки середню спеціальну освіту.
Проте апеляційний суд із доводами апелянта не погоджується з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що позивач у 1983 році закінчила Івано-Франківське кооперативне технічне училище, в 1990 році позивач закінчила Київський торгово-економічний інститут та здобула кваліфікацію економіста, в 2008, 2012, 2020 роках пройшла підвищення кваліфікації.   
За результатами проведеної в 2019 році оцінки виконання завдань держаним службовцем, який займає посаду державної категорії «В» ОСОБА_1 отримала позитивну оцінку із середнім балом 3,3. 
У ОСОБА_1 відсутні обставини, які у відповідності до ч.3 ст.184 КЗпП України дають безумовне право на залишення на роботі. 
Судом встановлено, що із 9 працівників відділу з питань виплати пенсій №6 в якому працювала позивач із робочим місцем в м. Калуші (штатна чисельність – 9 працівників) після скорочення працівників та введення у дію нової структури та штатного розпису в відділі опрацювання пенсійної документації, який виконує тотожні завдання, із робочим місцем в м. Калуші залишилось працювати 4 особи – ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 . 
Ці ж особи працювали разом з ОСОБА_1 у відділі з питань виплати пенсій №6, їм було запропоновано і вони погодились з подальшим продовженням служби в відділі опрацювання пенсійної документації з віддаленим місцем роботи в м. Калуші.
При заповненні вакантних посад право залишення на посадах з віддаленим місцем роботи в м. Калуш рекомендовано ОСОБА_2 як начальнику відділу, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які були головними спеціалістами в функціональні обов`язки входило здійснення контролю за виплатою пенсій, тому відповідно підстав для врахування переважного права ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не має.
ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , як і позивач, мають кваліфікацію економіста, при цьому ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 мають повну вищу освіту, а ОСОБА_5 – освіту молодшого спеціаліста. 
ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , як і позивач, займали посаду головного спеціаліста відділу з питань виплати пенсій №6 управління з питань виплати пенсій, а ОСОБА_2 – начальника цього відділу. 
Для перевірки рівня кваліфікації працівника та продуктивності праці повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій, тощо.
Суд першої інстанції дослідив посадові інструкції ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та вірно встановив, що позивач і ОСОБА_5 виконували приблизно однакові посадові обов`язки із забезпечення виплати пенсій, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 виконували, серед іншого, обов`язки із контролю виплати пенсій. Вказані особи, як і позивач, проходили підвищення кваліфікації, мають заохочення у виді нагород і подяк, відсутні дисциплінарні стягнення.
Також судом було встановлено, що при заповненні вакантних посад право на залишення на посадах з віддаленим місцем роботи в м.Калуш було рекомендовано ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , які виконували більш ширший перелік функцій, мали більший обсяг завдань та більш ширші професійні знання, ніж позивач, пропозицію саме тих вакантних посад, які вони займають, зроблені з врахуванням переважного права на залишенні на роботі, як працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Звернуто увагу, що ОСОБА_5 на час реорганізації вела дільницю аналогічну дільниці ОСОБА_1 , однак проявляла ініціативу і брала в роботу додаткове завдання.
Крім цього, ОСОБА_5 також має більший стаж роботи державної служби, та останній встановлено групу інвалідності з 01.01.2018 р. 
Таким чином, при рівній із позивачем кваліфікації, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 має вищу продуктивність праці, ОСОБА_5 при нижчій, ніж у позивача, кваліфікації, має вищу продуктивність праці, ОСОБА_2 в порівняні з ОСОБА_1 має вищу кваліфікацію та продуктивність праці. 
Статтею 20 Закону України «Про державну службу» визначено кваліфікаційні вимоги для осіб на зайняття посад категорії «В», згідно яких для призначення на посаду державної служби необхідна наявність освіти ступеня не нижче молодшого бакалавра або бакалавра.
Таким чином для зайняття посади головного спеціаліста достатня наявність базової вищої освіти.
Що стосується доводів апелянта про те, що у всіх чотирьох працівників однакова оцінка щодо виконання завдань - 3,3 та жоден із працівників не мав вищої оцінки, то колегія суддів апеляційного суду погоджується із доводами відповідача про те, що визначальним фактором є саме розділ обґрунтування оцінки.
Крім цього, позивач погодилась із виставленими балами, не оскаржувала та не заперечувала, виставлену їй оцінку. 
Щодо доводів апелянта про те, що посадові інструкції ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 містять однаковий перелік обов`язків, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки обов`язки вказаних осіб різняться.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими доказами посилання позивача на те, що ОСОБА_4 неодноразово перебувала у відпустках без збереження заробітної плати, у зв`язку із чим у неї нижча продуктивність праці та, що ОСОБА_5 у зв`язку з встановленням їй групи інвалідності перебувала на лікарняних, у зв`язку із чим у неї також нижча продуктивність праці.  
Частиною другою статті 42 Кодексу законів про працю України передбачено умови за яких при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації може надаватися перевага в залишенні на роботі (сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком, тощо). Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
З урахуванням наведеного вище, доводи апелянта про наявність у неї переважного права на залишення на роботі в порівнянні із зазначеними працівниками в ході розгляду справи свого підтвердження не знайшли. 
Крім цього, як уже було встановлено судом та зазначено вище, відповідач запропоновував позивачу посади в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в тому числі головного спеціаліста, від яких позивач відмовилася.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Перевіривши оскаржене позивачем рішення, апеляційний суд вважає, що таке  відповідає  критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, а представлені відповідачем на заперечення позовних вимог докази у своїй сукупності не дають підстав вважати що рішення відповідача є протиправними, а натомість вказують на те, що таке прийняте відповідачем обґрунтовано, з дотриманням вимог Конституції та законів України, в межах повноважень та спосіб, передбачений чинним законодавством України, оскільки відповідачем при звільнені позивача дотримані норми Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України, тому підстав для визнання протиправним та  скасування оскаржуваного позивачем наказу не вбачається.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року у справі №300/102/21 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	Р. М. Шавель 	
Повне судове рішення складено 01.11.2021