КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
Справа № 755/7694/20                                          Головуючий 1 інстанція - Чех Н.А.   
Провадження № 22-ц/824/8117/2021                       Доповідач 2 інстанція - Суханова  Є.М.

 
                                                      П О С Т А Н О В А
                                                       іменем     України
 
03 листопада   2021  року                                                                                  м.Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
            головуючого судді:                Суханової Є.М.,
            суддів:                                      Мостова Г.І., Сушко Л.П.,
            за участю секретаря:             Карпенка В.Р.
 
           розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 , в особі представника-адвоката Папазової Галини Анатоліївни на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня  2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на аліменти та стягнення аліментів на утримання батька, з яким проживає дитина до досягнення нею трирічного віку,-
 
                                                              ВСТАНОВИЛА:
 
02 червня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, де просив припинити з 05 березня 2020 року передбачене ст. 84 Сімейного кодексу України право на аліменти на утримання ОСОБА_1 , з якою до 05 березня 2020 року проживала дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнути з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2   на на його утримання у твердій грошовій сумі  в розмірі 2500 грн з 01 квітня 2020 року і до досягнення донькою ОСОБА_3 , яка проживає з батьком, трирічного віку. Рішення в частині стягнення аліментів на утримання у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного  виконання. Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір. 
Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що  позивач і відповідач перебували у шлюбі з 22 лютого 2017 року по лютий 2019 року. Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Донька з березня 2020 року та на цей час проживає разом з батьком ОСОБА_2 в м. Києві, а мати дитини проживає окремо в м. Житомир.
Разом з тим, відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року 2019 року стягнуто з нього аліменти на користь ОСОБА_1 до досягнення дитиною трирічного віку у твердій грошовій сумі в розмірі 2 007,00 грн з 04 квітня 2019 року та до досягнення дитиною трирічного віку.
Оскільки з 05 березня 2019 року донька проживає з батьком, та перебуває на його утриманні, просить припинити право на аліменти та стягнути аліменти з відповідача на його користь з 01 квітня 2020 року і до досягнення дитиною трирічного віку.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2021 року позовні вимоги за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на аліменти та стягнення аліментів на утримання батька, з яким проживає дитина до досягнення нею трирічного віку - задоволено. 
Припинено з 05.03.2020 року право на аліменти на утримання ОСОБА_1 з якою до 05 березня 2020 року проживала дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на його утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500,00 грн щомісячно за період з 01 квітня 2020 року по 08 серпня 2020 року (досягнення дитиною трирічного віку).
Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що з 01 квітня 2020 року по теперішній час дитина сторін проживає з батьком, та знаходиться на його утриманні, тому сплата аліментів ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_1 до досягнення дитиною трирічного віку, в силу вимог статті 84 СК України та статті 273 ЦПК України підлягає припиненню.
Також, судом першої інстанції встановлено, що з 05 березня 2020 року, дитина проживає, перебуває на відпочинках з батьком. Сторона відповідача не спростувала цього факту, та не заперечувала, що за вказаний період дитина не проживала з матір`ю. Відповідач працездатна, працює, має доходи.
Суд першої інстанції, враховуючи матеріали справи, оцінивши надані докази, вважає, що аліменти на утримання позивача мають бути стягнуті в розмірі 2 500,00 грн. щомісяця з часу проживання дитини з батьком (повний місяць з 01 квітня 2020 року) по час досягнення дитиною 3-х років.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також не врахування правових висновків Верховного Суду при його ухваленні.
При цьому, апелянт просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2021 рокуі ухвалити нове судове рішення, яким у позовних вимогах відмовити у повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу за апеляційне оскарження у розмірі 10 000,00 грн та витрати зі сплати судового збору. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що дитина після розірвання шлюбу сторін, залишилася проживати з матір`ю, 07 жовтня 2019 року було ухвалено судове рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання матері дитини до досягнення дитиною трьох років, при ухваленні цього судового рішення, суд встановив, що право на утримання має дружина з якою проживає дитина. Також, на переконання апелянта, судом першої інстанції на підставі документів, які підтверджують відпочинок батька з дитиною, зроблено невірний висновок про право батька на аліменти. Право на аліменти батько мав би в разі ухвалення рішення органа опіки та піклування, або судом щодо встановлення місця проживання дитини саме з батьком, наразі, спір щодо визначення місця проживання вирішується Висильківським міськрайонним судом Київської області на підставі поданого ОСОБА_1 позову у липні 2019 року. Крім того, апелянт зазначила, що батько ОСОБА_2 умисними протиправними діями змінив місце проживання їх спільної дитини. Позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження місця його проживання, а також постійного проживання з ним дитини. 
Суд, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, керуючись наступним.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, позивач та відповідач є батьками дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 9 т.1).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 травня 2019 року та постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року (а.с. 57-62 т.1), позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволено частково.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 500 грн з 20 вересня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.51-56 т.1).
Вказаним судовим рішенням встановлено, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з матір'ю за місцем її проживання (а.с. 54 т.1).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 24 березня 2020 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8, 72 т.1).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 20 травня 2020 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 29 січня 2020 року по теперішній час (а.с. 112 т.1).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 22 квітня 2019 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 10 квітня 2018 року по теперішній час (а.с. 9, 113 т.1).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2019 року відкрито провадження у справі № 755/7000/19 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини (а.с. 18).
Відповідно до Акту обстеження умов проживання дитини від 02 вересня 2020 року, ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 ,  основні потреби дитини задоволені (а.с. 160-161 т.1).
Згідно з розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 березня 2019 року № 226 «Про визначення способів участі батька у вихованні малолітньої дитини», визначено участь батька ОСОБА_2 у вихованні дитини ОСОБА_3 у формі спілкування з малолітньою донькою три рази на тиждень щопонеділка, щосереди та щосуботи з 15-30 години до 18-30 години, в присутності матері дитини ОСОБА_1 (а.с. 76 т.1).
Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05 березня 2020 року, 04 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві про те, що її колишній чоловік ОСОБА_2 забрав їх спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , їх місце знаходження не відоме (а.с. 80 т.1).
Також, в матеріалах справи містяться письмові докази на підтвердження відпочинку батька ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_3   в період  2019-2020 роки (115-131 т.1).
При вирішенні зазначеного спору між сторонами суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне правове обґрунтування свого рішення.  
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
      Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду коштина утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батькаі (або) у твердій грошовій сумі.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання дитини. Зазначене рішення набрало законної сили. 
За змістом частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, -  і за її межами.
Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно із положеннями статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності, достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Вирішуючи цей спір, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і, надавши їм належну оцінку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про те, що позивачем не доведено факт проживання з ним дитини, та не доведено конкретної дати зміни обставин, які б стали наслідком припинення виплати аліментів на утримання відповідача, отже рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та суперечить вищевказаним нормам матеріального права.
З метою встановлення факту проживання дитини з батьком, у процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, судом було оголошено перерву з метою надання позивачем доказів проживання дитини з батьком, але позивач не надав суду таких доказів. 
З матеріалів справи вбачається, що наразі, спір щодо визначення місця проживання дитини вирішується у Васильківському міськрайонному суді Київської області, справа № 755/7000/19 на підставі поданої ОСОБА_1 позовної заяви у липня 2019 року, спір у справі не завершено.
На переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції помилково, на підставі наданих позивачем доказів, що підтверджують факт відпочинку позивача з дитиною, дійшов висновку про те, що дитина проживає з батьком, та право останнього на аліменти у зв`язку з цим. 
Також, в матеріалах справи містяться численні заяви ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, зокрема про те, що її колишній чоловік ОСОБА_2 забрав їх спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , їх місце знаходження не відоме, а також витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, з яких суд апеляційної інстанції зробив висновок, що батьки дитини - позивач та відповідач, не дійшли згоди у питанні визначення місця проживати їх спільної дитини. 
Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 міститься клопотання про стягнення з ОСОБА_2 на її корить витрат на правову допомогу за апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у розмірі 10 000,00 грн та витрат зі сплати судового збору.
Зазначене клопотання обґрунтовано тим, що апелянтом було понесено витрати на оплату правової допомоги у розмірі 10 000,00 грн, які підтвержуються доданими до апеляційної скарги документами, зокрема, договором про надання правової допомоги, рахунком, актом про прийняття-передачу наданих послуг (а.с. 4 т. 2).
З приводу порушеного в апеляційній скарзі клопотання ОСОБА_1 суд другої інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
До апеляційної скарги апелянтом додано такі документи: копія договору № 01/21 про надання правової допомоги від 10 березня 2021 року, укладеного між Адвокатським бюро «ГАЛИНИ  ПАПАЗОВОЇ», в особі керуючого бюро Папазової Галини Анатоліївни та ОСОБА_1 (Клієнт), відповідно до п. 1.1. якого, Бюро приймає доручення Клієнта та бере на себе зобов`язання надати Клієнту правничу допомогу (а.с. 5-6 т. 2 ), копія Акту № 3 про приймання-передачі послуг від 12 квітня 2021 року, укладеного між Адвокатським бюро «ГАЛИНИ  ПАПАЗОВОЇ», в особі керуючого бюро Папазової Галини Анатоліївни та ОСОБА_1 (Клієнт),де зазначено детальний опис наданих адвокат послуг  у цій справі , відповідно до якого загальна вартість послуг склала 10 000,00 грн (а.с. 7 т. 2), а також копія рахунку на оплату № 3 від 12 квітня 2021 року у розмірі 10 000,00 грн ( а.с. 8 т. 2), копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 9 т. 2), ордер на надання правничої (правової) допомоги (а.с. 10 т. 2).
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із ч. 3 ст. 133 ЦПК України До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів ( договорів, рахунків тощо ). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати ( окрім договору про надання правничої допомоги ) детальний опис робіт ( наданих послуг ), виконаних адвокатом ( для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті ) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом ( професійна правнича допомога ) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги ( договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо ); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку ( квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо ); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт ( акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін. ); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявленого апелянтом клопотання та стягнення з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп. 
Таким чином, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, ст.ст.  84, 86, 160, 161 СК України, ст.ст. 77, 78, 81, 165 ЦПК України, а також неврахування зазначених ним правових висновків Верховного Суду при його ухваленні, з точки зору суду другої інстанції, повністю підтвердились зазначеними судом апеляційної інстанції доказами, які віднесеніним до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України. 
Відтак, суд другої інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, на підставі положеньст. 376 ЦПК Українита названих положень матеріального та процесуального права.
Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 понесені судові витрати на сплату судового збору  у розмірі 2 523,00 грн (а.с. 11 т. 2), у відповідності до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України.
Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.5,10-13,77-82, 263,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                                               ПОСТАНОВИЛА:
 
 Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 , в особі представника-адвоката Папазової Галини Анатоліївни задовольнити.
Рішення  Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня  2021 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.
           У задоволені позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на аліменти та стягнення аліментів на утримання батька, з яким проживає дитина до досягнення нею трирічного вікувідмовити.
 Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 (десяти тисяч) гривень та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 523 (дві тисячі п`ятсот двадцять три) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом  тридцяти днів до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлений   12 листопада   2021 року.

             Головуючий:                                                          Є.М. Суханова
 
                    Судді:                                                                      Г.І. Мостова 
                                                                                                      Л.П. Сушко