УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 671/2058/18
Провадження № 22-ц/4820/1110/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 грудня 2021 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.
секретар судового засідання Дубова М.В.
з участю представника позивача
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 671/2058/18 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на заочне рішення Волочиського районного суду від 25 листопада 2019 року в складі судді Бабій О.М. по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд
в с т а н о в и в :
В жовтні 2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль», (правонаступником якого є «Райффайзен Банк») звернулося до суду з позовом, в якому позивач просив в рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/2291/82/902 від 28.03.2007 р. в сумі 26906,13 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становило - 764444 грн. 92 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру загальною площею 52,2 кв.м., що складається з двох кімнат і розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою ніж 482328 грн., стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 грн., а також витрат за проведення оцінки в сумі 900 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 28.03.2007р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/2291/82/902, згідно умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 15000 доларів США строком до 27.03.2017 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,75 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, а також виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором.
Позивач вказував, що виконав свої зобов`язання, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі, в строки та на умовах, передбачених умовами кредитного договору.
Відповідно до умов п. 5.1. кредитного договору позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредитної заборгованості щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, на рахунок, визначений кредитним договором.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28.03.2007 року між Банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Волочиського районного нотаріального округу Гадайчук Є.А., відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира, загальною площею 52,2 кв.м., що складається з двох кімнат і розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не виконував взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості, відсотків за кредитом, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, яка виникла за кредитним договором. 
Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 01.12.2010 року по справі № 2-698/10, позов Банку було задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 014/2291/82/902 від 28.03.2007 року, визначену станом на 11.05.2010 року у сумі 12328,82 доларів США - заборгованість по тілу кредиту; 817,10 доларів США - заборгованість за відсотками; 233,01 долара США - пеня за прострочення відсотків.
Проте вказане рішення суду не було виконано, заборгованість не була погашена. 
Позивач вказував, що згідно розрахунку, зробленого станом на 06.09.2018 року – перед звернення з цим позовом, заборгованість становила 26906 доларів США 13 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить - 764444 грн. 92 коп. та складається з 12228,82 доларів США – поточна заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена, що в еквіваленті на дату розрахунку склало 347439 грн.76 коп., заборгованість за відсотками в розмірі 14677,31 доларів США, що в еквіваленті становить 417005 грн. 16 коп., в тому числі прострочена заборгованість за відсотками у розмірі 14575,96 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку склало – 414125 грн. 65 коп.
Позивач зазначав, що неодноразово вживав заходи досудового врегулювання спору, однак вимоги банку залишилися невиконаними, тому у банку виникло право отримати задоволення своїх вимог в рахунок майна, заставленого на умовах Договору іпотеки. А тому просив ухвалити рішення, яким задоволити його позов.
Рішенням Волочиського районного суду від 25 листопада 2019 року в задоволення вказаного позову було відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, АТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», подало апеляційну скаргу, просить скасувати вказане рішення, ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладеним в оскаржуваному рішення фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. 
Вказує, що при вирішенні вказаного спору суд як підставу для відмови в позові послався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12. Однак, апелянт вважає, що позиція викладена в цій постанові не може бути однозначною правовою підставою для відмови в задоволенні його позову. Апелянт звертає увагу на наявність протилежних позицій, викладених в постановах Верховного Суду України та Верховного Суду. Зокрема, вказує на висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 28.02.2018р. по справі № 477/281/15-ц, постанові Верховного Суду від 14.03.2018р. по справі № 199/1029/15-ц, постанові Верховного Суду від 13.12.2018р. по справі № 913/11/18, також апелянт наводить позиції №№20, 29, 39 викладені в постанові Верховного Суду від 13.12.2018р. по справі № 13/11/18. Також звертає увагу, що позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 28.03.2018 р. по справі № 444/9519/12, яку суд першої інстанції взяв за основу при ухваленні свого рішення стосується лише стягнення відсотків, при цьому стягнення заборгованості за тілом кредиту позиції Верховного Суду не стосуються. Отже, апелянт вважає беззаперечним фактом, що заборгованість за тілом кредиту підлягає стягненню. Проте, в оскаржуваному рішенні жодним чином не обґрунтована відмова в задоволенні позову саме в частині основної заборгованості.
Також вказує, що вирішуючи спір суд не взяв до уваги п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», яким визначено, що задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави.
Крім того, на думку апелянта, попереднім рішенням Волочиського районного суду від 01.12.2010 не було встановлено факту припинення кредитних правовідносин, така позовна вимога не заявлялась, отже, апелянт вважає, що було встановлено преюдиційність фактів дійсності кредитного правочину, а також факт наявності боргових зобов`язань позичальника перед кредитором. Ці факти, апелянт вважає встановленими і такими, що не потребують доведення.
У відповідності до ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
За нормами ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
Як вбачається з відповіді на запит апеляційного суду, місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .
Суд апеляційної інстанції неодноразово, а саме : тричі направляв судові повістки відповідачам за вказаною адресою.
Однак судові повістки про виклик відповідачів кожен раз повертались до суду з відміткою пошти про відсутність адресатів за адресою місця проживання вказаних осіб.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що у відповідності до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України відповідачі належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.
У відповідності до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення з наступних підстав.
Так судом встановлено, що 28 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/2291/82/902, за умовами якого кредитор надає позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом 15000 доларів США на строк до 27 березня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 13,75% річних. Термін дії даної кредитної угоди до 27 березня 2017 року. 
       В цей же день між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з метою забезпечення вимог банку, що витікають з кредитного договору № 014/2291/82/902 від 27 березня 2007 року, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому, було укладено договір іпотеки предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , власниками якої в рівних частках є всі іпотекодавці.
       Згідно з пунктом 5.1 іпотечного договору від 28.02.2007 року у разі порушення позичальником основного зобов`язання за кредитним договором іпотекодержатель надсилає останньому письмову вимогу про усунення порушень. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушених зобов`язань у не менш ніж трицятиденний строк та попередження про звернення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення іпотеко держатель вправі почати звернення на предмет іпотеки.
За п. 5.4 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі і за рішенням суду. 
23 квітня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", та ОСОБА_1 , було укладено Додаткову угоду до кредитного договору № 014/2291/82/902 від 27 березня 2007 року, щодо реструктуризації боргу за кредитним договором, за умовами якої загальний розмір позичкової заборгованості позичальника за наданими в рамках даної угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної 305 000 грн. за офіційним курсом НБУ станом на дату надання кредиту.
Свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1  виконував не належним чином внаслідок чого станом на 11 травня 2010 року виникла заборгованість по кредитному договору, а саме по тілу кредиту в сумі  12328,82 долари США, по процентах 817,10 доларів США, а також банком нарахована пеня в сумі 842,77 долар США.
В 2010 році Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості станом на 11.05.2010 року за кредитним договором № 014/2291/82/902 від 28.03.2007 року в сумі 12328,82 долара США за тілом кредиту, 817,10 доларів США по відсотка, 842,77 доларів США пені; кредитним договором № 010/2291/82/1245 від 17.06.2008 року в сумі 5522,11 грн.; за кредитним договором № 014/2291/73/1298 від 25.07.2008 року в сумі 8572,69 грн. за кредитом, 391,23 долара США за відсотками, 1693,79 доларів США пені за кредитом та 274,18 доларів США пені за відсотками.
Рішенням Волочиського районного суду від 01 грудня 2010 року розмір пені за кредитним договором від 28.03.2007 було зменшено до 233,01 долара США.
Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", загальна заборгованість по кредитним договорам № 014/2291/82/902 від 28.03.2007 р., № 010/2291/82/1245 від 17.06.2008 р., № 014/2291/73/1298 в загальній сумі 200190,97 грн., 1700 грн. судового збору, 120 грн. витрат на ІТЗ.
При цьому в рішенні суду борг визначено та стягнуто саме в валюті гривня без визначення еквівалента в доларах США у резолютивній частині рішення.
Це рішення суду позичальник ОСОБА_1 взагалі не виконував, тому, з метою забезпечення вимог банку до позичальника ОСОБА_1 , що витікають з кредитного договору № 0142291/82/902 від 27 березня 2007 року банк звернувся до суду з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Перед зверненням з позовом до суду банк на виконання умов п. 5.1 іпотечного договору від 28.03.2007р. направив іпотекодавцям вимогу про усунення порушень кредитного договору шляхом сплатити всієї заборгованості за кредитним договором в строк 60 днів, попередивши, що в разі несплати боргу банк буде вживати заходів щодо звернення на предмет іпотеки, однак вказані вимоги банку іпотекодавцями та позичальником у визначений мтрок виконані не були.
При цьому банк визначив розмір заборгованості за кредитним договором № 014/2291/82/902 від 27 березня 2007 року станом на 06.09.2018 року в сумі 26906,13 доларів США, що еквівалентно 764444 грн., з яких 12228 доларів США заборгованість за тілом кредиту та 14677,31 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом.
Як видно з розрахунку заборгованості - відсотки за користування кредитом нараховані по 06.09.2018р.
Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи. 
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок дострокового стягнення банком заборгованості за кредитним договором банком змінено строк дії договору, а тому у банку були відсутні підстави для нарахування відсотків за кредитним договором після судового рішення про дострокове стягнення боргу за кредитом. 
Однак, при цьому суд жодним чином не дав оцінку наявності заборгованості за тілом кредиту.
В зв`язку з цим апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з цим висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.
Згідно з ч.1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.       
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом ( ч.1 ст. 598 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 
У відповідності до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. 
Відповідно до ч. 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. 
У п.42 Постанови Пленуму № 5 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов`язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки – шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).
Також згідно з частиною першою статті 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. 
Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч. 2 ст.35 Закону).
Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеній у постанові від 29.05.2019 року, справа №310/11024/15-ц.
Відповідно до ч. 7 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів  ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції оцінку доказам щодо наявності заборгованості по кредиту в частині тіла кредиту, відсотків і пені згідно рішення суду від 01.12.2010 року та підставності позовних вимог в цій частині взагалі не дав. 
Як вбачається з рішення, суд виходив лише з того, що внаслідок дострокового стягнення заборгованості у банку були відсутні підстави для нарахування відсотків за кредитним договором, тому з врахуванням наведеного, рішення суду слід скасувати, а позовні вимоги задовольнити частково.
При цьому визначаючи суму боргу, у рахунок погашення якої слід звернути стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів виходить з наступного.
За ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У ч.2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України.
       Також відповідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором.
У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.
Колегія суддів вважає, що звернувшись до суду в 2010 році із позовом про стягнення із позичальника кредитної заборгованості у повному обсязі станом на 11 травня 2010 року, банк реалізував своє право на дострокове пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України, чим змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов`язання на 11 травня 2010 року, тому в позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом після 11 травня 2010 року.
В той же час, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, він просить стягнути з відповідача проценти, в розмірі передбаченому в кредитному договорі, за період з 2007 року по 06 вересня 2018 року.
Нормами Цивільного кодексу України  передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у вигляді інфляційних втрат за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, а не у вигляді стягнення процентів.
Право передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України - нарахування інфляційних втрат має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
Враховуючи ту обставину, що позивач скористався своїм правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив в 2010 році позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на дату визначення розміру заборгованості – 11 травня 2010 року, тому з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 340/385/17.
З аналізу рішення Волочиського районного суду від 01 грудня 2010 року слід дійти висновку, що заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору № 014/2291/82/902 від 28.03.2007 року складає 12328,82 долара США за тілом кредиту, 817,10 доларів США по відсотка, 233,01 доларів США пені, а всього 13378,93 долара США, а стягнуто з ОСОБА_1 на користь Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", по кредитному договору № 014/2291/82/902 від 28.03.2007 року з врахуванням офіційного курсу гривні до долара США станом на 11 травня 2010 року (1 долар США – 7,9259 грн.) в сумі 106040,06 грн.
Отже в рахунок погашення саме даної суми заборгованості позичальника ОСОБА_1 по кредитному договору № 014/2291/82/902 від 28.03.2007 року на користь АТ «Райфайзен Банк аваль» слід звернути стягнення на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_2 шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій, в решті позовних вимог слід відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача судові витрати.
При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 1762 грн., за подачу апеляційної скарги 2643 грн., а всього 4405грн.
Ціна позову 482328 грн, позов задоволено на суму 106040,06 грн., тобто на 25%, а тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути по 275,31 грн. з кожного судових витрат (4405х25%/4).
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково. 
Заочне рішення Волочиського районного суду від 25 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити частково
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/2291/82/902 від 28.03.2007 в сумі 106040,06 грн. звернути стягнення на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на предмет іпотеки – квартиру АДРЕСА_2 , що належить іпотекодавцям - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайну ціну на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 
       В решті позову відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» по 275,31 грн. з кожного понесених судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 грудня 2021року.

Судді                         А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох