ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" листопада 2021 р.           Справа№ 910/749/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Коротун О.М. 
          Корсака В.А. 
 
при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.  
за участю представників сторін: 
від позивача: Осіпчук В.Ю.;
від відповідача: не прибув,
розглянувши апеляційну скаргу   Товариства з обмеженою відповідальністю "БК"ОПТІМУС"
на  рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2021  року (дата підписання повного тексту  02.08.2021 року)       
у справі №910/749/2 (суддя Приходько І.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БУД СИСТЕМИ"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК"ОПТІМУС"
про стягнення 102 157,75 грн,-                                                                                                                                                      
                                                       ВСТАНОВИВ:           
          Товариство з обмеженою відповідальністю "БУД СИСТЕМИ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК"ОПТІМУС" (далі -  відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 102 157,75 грн, з яких: 84806,10 грн - основної заборгованості за договором поставки товару №БС-0160 від 28.05.2020 року, 3002,10 грн - інфляційних втрат, 1  174,00 грн - 3% річних, 4  694,94 грн - пені та 8480,61 грн - штрафу.
          Позовні вимоги, зокрема, мотивовані тим, що відповідач у повному обсязі не виконав взятих на себе зобов`язань з оплати вартості поставленого товару за договором поставки товару №БС-0160 від 28.05.2020 року. 
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.08.2021 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "БК"ОПТІМУС" на користь  Товариства з обмеженою відповідальністю "БУД СИСТЕМИ основну заборгованість у розмірі 84  806,10 грн, інфляційних  втрат у розмірі 3 002,10 грн, 3% річних у розмірі 1 174,00 грн, пеню у розмірі 4 694,94 грн, штраф у розмірі 8 480,61 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 800,00 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 270,00 грн.
          Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду,  Товариство з обмеженою відповідальністю "БК"ОПТІМУС" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2021 року  та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.                    Так, скаржник наголосив, що враховуючи, що до теперішнього часу  позивачем не надано відповідачу  рахунків-фактур на поставлений товар, у відповідача ще не настав строк оплатити за товар. 
          Крім того, скаржник вказав, що судом першої інстанції при винесенні  оскаржуваного рішення було застосовано невірний  розрахунок суми заборгованості.  
          При цьому, скаржник зазначив, що позивачем в порушення положень ст. 80 Господарського процесуального кодексу України до відповіді на відзив були додатні додаткові докази, проте останнім  не було подано клопотання  про приєднання  до матеріалів справи даних доказів, які не були додані до  позовної заяви.
          Також, скаржник вказав, що позивач не спростував обґрунтовану   позицію відповідача щодо  суттєвого завищення розміру  витрат на професійну правничу допомогу  та не обґрунтував розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. 
          Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2021 року, зазначену апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді:     Коротун О.М., Корсак В.А.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2021 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БК"ОПТІМУС" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2021 року у справі №910/749/21 залишено без руху.
          Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження.
          Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.          
Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "БК"ОПТІМУС" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2021 року у справі №910/749/21 своєю ухвалою від 27.09.2021 року.           
18.10.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача  до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач  просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.
          Крім того, представник  позивача  у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що у зв`язку з тим, що судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні правильно  враховані суми, на які  було здійснено поставки та повернення товару, досліджено всі документи, що підтверджують наведені обставини, а також розмежовано оплати відповідно до  договорів, розрахунок заборгованості у рішенні суду першої інстанції є відмінним від розрахунку, наведеного відповідачем у апеляційній скарзі. 
          Так,  заборгованість відповідача  є саме в тому розмірі, який визначено судом першої інстанції. 
Також, представник позивача  наголосив на тому, що подані позивачем докази були подані відповідно до норм чинного процесуального законодавства. 
          Крім того, за твердженням позивача, розмір витрат на професійну правничу допомогу позивача  визначений у відповідності до  критеріїв ст. 126 Господарського процесуального кодексу України.  
          Представник відповідача (скаржника), належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 09.11.2021 року, не з`явився, надав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що станом на день підписання даного клопотання Товариство не уклало договір з представником.
          Беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, передбачені  ст. 273 Господарського процесуального кодексу  України, а також відсутність передбачених ч. 11  ст. 270 Господарського процесуального кодексу України  підстав для відкладення розгляду справи (не підписання відповідного договору з представником), враховуючи, що наявні у справі докази дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, судова колегія дійшла висновку про відмову у задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та про можливість в порядку ч. 12  ст. 270 Господарського процесуального кодексу України  розглянути справу у відсутність представника відповідача.
                       При цьому, судом врахований принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також враховано положення      ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.
          Представники  позивача  в судовому засіданні 09.11.2021 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.            
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду  міста Києва  від 02.08.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "БК"ОПТІМУС" - без задоволення,  з наступних підстав. 
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 28.05.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "БУД СИСТЕМИ" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "БК"ОПТІМУС" (покупець) було укладено договір поставки товару № БС-0160 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставляти (передавати) у власність покупця, а покупець - приймати та оплачувати будівельні матеріали, що визначені у цьому договорі, надалі іменуються Товар.
          Відповідно до п. 1.2 договору найменування, одиниця виміру, ціна за одиницю товару, що підлягає поставці за цим договором, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами за згодою сторін визначаються Специфікацією, яка міститься в додатку до цього договору та є його невід`ємною частиною.
          Згідно п. 2.1 договору ціна за одиницю товару кожного найменування за згодою сторін визначається Специфікацією, що міститься в додатку до цього договору та є його невід`ємною частиною, додатково погоджується сторонами при поставці кожної конкретної партії товару, з урахуванням умов поставки, додаткових знижок та інших обставин, що впливають на ціну товару, та остаточно вказується в рахунках-фактурах, видаткових накладних та/або товарно-транспортних накладних на товар. Зміна остаточно узгодженої ціни сторонами в рахунках-фактурах, видаткових накладних та/або товарно-транспортних накладних на товар не допускається. 
          З аналізу даного пункту договору слідує, що  належним підтвердженням факту поставки товару є надання позивачем будь-якого  оригіналу з вищевказаних документів.
          Відповідно до п.п. 4.1, 4.1.1, 4.2 договору постачання товару здійснюється окремими партіями. Партією товару вважається обсяг товару, передача якого оформлена однією видатковою накладною або товарно-транспортною накладною. Покупець самостійно визначає номенклатуру (асортимент, сортамент, тощо) та кількість товару у кожній партії, виходячи з переліку товару, що міститься у Специфікації або рахунку-фактурі шляхом оформлення замовлення на товар.
          Згідно з п. 5.1 договору розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються покупцем, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на умовах відстрочення платежу строком 30 календарних днів з моменту передачі товару покупцю.
          Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк дії цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 9.1 та закінчується 31.12.2020 року (п.п.9.1, 9.2 договору).
          Відповідно до п. 9.3 договору закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору. 
          Згідно з п. 2   ст. 11 Цивільного кодексу України   підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
          Відповідно до   ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
          Згідно   ст. 627 Цивільного кодексу України   встановлено, що відповідно до   ст. 6 цього Кодексу   сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
          За договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (п. 1.   ст. 265 Господарського кодексу України).
          Відповідно до   ст. 712 Цивільного кодексу України   за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
          До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
          Згідно   ст. 655 Цивільного кодексу України   за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
          Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України   зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
          Згідно ст. 662 Цивільного кодексу України   продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору позивач передавав товар та надавав послуги з супроводження товару, а відповідач прийняв товар та послуги з його супроводження, що підтверджується видатковими накладними: № 2097 від 03.06.2020  року на суму 16   826,95 грн, № 2351 від 17.06.2020 року на суму 700,98 грн, № 2471 від 25.06.2020 року на суму 19   240,08 грн, № 2524 від 26.06.2020 року на суму 203,30 грн, № 2609 від 30.06.2020 року  на суму 77   147,05 грн, № 2588 від 02.07.2020 року на суму 66,24 грн, № 2635 від 03.07.2020 року на суму 6844,01 грн, № 3866 від 01.10.2020 року на суму 26427,59 грн (наявні в матеріалах справи).          
          Вказані видаткові накладні підписані представниками обох сторін та скріплені печатками підприємства без заперечень та зауважень, в тому числі щодо кількості та якості отриманого товару, а також строку його поставки.  Усі перелічені видаткові накладні містять посилання саме на умови договору поставки товару № БС-0160 від 28.05.2020 року.
          При цьому,  колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що враховуючи, що до теперішнього часу  позивачем не надано відповідачу  рахунків-фактур на поставлений товар, у відповідача ще не настав строк оплатити за товар, оскільки вищевказані  видаткові накладні підтверджують факт здійснення поставок, і відповідач у відповідності до п. 2.1 договору  зобов`язаний здійснити їх оплату. 
           Загальна вартість прийнятого відповідачем у спірний період товару (саме на підставі договору поставки товару № БС-0160 від 28.05.2020 року) склала 147  456,20 грн.
          Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, останній  здійснив повернення товару на загальну суму 62  446,80 грн згідно накладних на повернення від покупця.
          Так, за твердженням позивача, відповідач здійснив оплату товару лише частково, сплативши 203,30 грн, внаслідок чого загальна заборгованість покупця за договором склала 84   806,10 грн (147 456, 20 грн - 62   446,80 грн - 203,30 грн  = 84   806,10 грн).
          Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що ним було фактично оплачено товар на суму 57 950,51 грн. При цьому, за доводами відповідача загальна сума прийнятого ним товару за договором склала  121027,66 грн. 
          Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції,  відповідачем при здійсненні власного розрахунку не була врахована сума у розмірі 26   427,59 грн, тоді як підписанням видаткової накладної № 3866 від 01.10.2020 року  відповідач прийняв товар на вказану суму.
          З огляду на викладене, колегія суддів критичного оцінює твердження скаржника, що судом першої інстанції при винесенні  оскаржуваного рішення, було застосовано невірний  розрахунок суми заборгованості.            
          Як вбачається з матеріалів справи,  з наданих відповідачем платіжних доручень лише оплата на суму 203,30 грн (згідно платіжного доручення № 769 від 14.07.2020 року) може бути беззаперечно врахована в якості погашення заборгованості за спірним договором, оскільки виключно реквізити цього платіжного доручення містять посилання на рахунок-фактуру №2653 від 26.06.2020 року, виставленого на підставі видаткової накладної №2524 від 26.06.2020 року. 
          Відтак,  вказана оплата правомірно прийнята судом першої інстанції в якості належного, допустимого та достовірного доказу здійснення часткового погашення основного боргу за договором поставки товару № БС-0160 від 28.05.2020 року. 
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що обома сторонами підтверджено факт наявності між ними правовідносин за іншими правочинами з поставки товару. 
          Проте, інші договори поставки (так само як і ступінь і обсяг їхнього виконання) не є предметом дослідження   у межах даної справи, оскільки предметом розгляду даного спору є виключно заборгованість за договором поставки товару № БС-0160 від 28.05.2020 року. 
          Відповідно до ч. 1  ст. 73 Господарського процесуального кодексу України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1  ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
          Відповідно до ч. 1-3  ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
          Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у     постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).
           17.10.2019 року набув чинності      Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до  Господарського процесуального кодексу України  змінено назву      ст. 79 Господарського процесуального кодексу України   з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж     протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019  року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).           
          Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі  № 129/1033/13-ц.
          Як вбачається з матеріалів справи, останні не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції  належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження погашення відповідачем спірної заборгованості за договором № БС-0160 від 28.05.2020 року у розмірі 84   806,10 грн. 
          Відповідно до   ст. 530 Цивільного кодексу України   якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
          Згідно зі   ст. 610 Цивільного кодексу України   порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
          Відповідно до п. 5.1 договору розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються покупцем, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на умовах відстрочення платежу строком 30 календарних днів з моменту передачі товару покупцю.
           При цьому, зважаючи на положення розділу 5 договору в частині порядку здійснення розрахунків, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що обов`язок покупця з оплати отриманого ним товару по кожній окремій видатковій накладній є таким, що настав.
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення  84  806,10 грн основної заборгованості.  
          Щодо позовних вимог  в частині  стягнення пені та штрафу за порушення відповідачем строків оплати товару, колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до   ст. 610 Цивільного кодексу України   порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
          За змістом з ч. 2   ст. 217 Господарського кодексу України   одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1   ст. 230 Господарського кодексу України).
          За приписами ч.1   ст. 549 Цивільного кодексу України   неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
          Відповідно до   ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у   статті 2 цього Кодексу.
          Згідно із ч. 6   ст. 231 Господарського кодексу України   штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
          Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
          Згідно  п. 6.4 договору за порушення строків розрахунків, встановлених договором, покупець сплачує постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла протягом простроченого періоду від суми простроченого платежу за кожен день прострочення; за порушення строків розрахунків, встановлених цим договором понад 10 календарних днів, покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% від ціни неоплаченої партії товару.
          Колегія суддів перевіривши  розрахунок пені  та штрафу за прострочення оплати, з урахуванням встановленого строку оплати, погоджується з розрахунком  позивача та вважає його  обґрунтованим та арифметично вірним  у розмірі 4   694,94 грн пені та 8480,61 грн штрафу.
          Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, з огляду на наступне. 
          Відповідно до   ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити       суму боргу       з урахуванням       індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
          За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.
          Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. 
          Колегія суддів  здійснивши  перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат дійшла висновку, що заявлені суми обчислені позивачем обґрунтовано, арифметично вірно та з дотриманням приписів чинного законодавства. 
          Щодо  розподілу судових витрат, колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України). 
          До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу  України).
          Згідно з ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
           1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
           2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
          Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу  України).
          Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
           1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
           2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
           3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
           4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 8  ст. 129 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч.1  ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"  адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ч.1  ст.1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").
Відповідно до  ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"  гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Враховуючи статтю 28 Правил адвокатської етики (затверджені звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017 року) необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.   
Товариство з обмеженою відповідальністю "БУД СИСТЕМИ" в позовній заяві на виконання  ст. 124 Господарського процесуального кодексу України повідомило, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс і очікує понести у зв`язку  із розглядом справи в суді першої інстанції, становить 8800,00 грн. 
          Так, Товариством з обмеженою відповідальністю "БУД СИСТЕМИ" на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу надано засвідчену копію договору  про надання правової допомоги №3/20 від 01.05.2020 року; засвідчену копію договору про внесення змін до договору  про надання правової допомоги №3/20 від 01.05.2020 року; копію акту про надані юридичні послуги від 14.01.2021 року; копію рахунку №8 від 14.01.2021 року; оригінал ордеру серії КВ№063513 від 14.01.2020 року; засвідчену копію свідоцтва про право на зайняття  адвокатською діяльністю серії КВ №004311 від 30.01.2015 року. 
          Відповідно до п. 3.1 Договору № 3/20 від 01.05.2020 року (в редакції договору про внесення змін від 31.12.2020 року) за надання юридичних послуг за цим договором клієнт зобов`язується сплачувати адвокатському об`єднанню погодинну винагороду (гонорар) в розмірі 1833,33 грн, крім того ПДВ 20% - 366,67 грн, всього з ПДВ 2200 грн за одну годину надання послуг.
          Відповідно до акту №3/20 від 14.01.2021 року, надані послуги з правової допомоги адвоката включають в себе: підготовку позовної заяви про стягнення заборгованості з Товариства з обмеженою відповідальністю «БК «ОПТИМУС» за договором поставки товару № БС-0160 від 28.05.2020 року  (витрачено 4 години) на суму 8 800,00 грн з ПДВ.
За змістом п. 1 ч. 2 ст.  126, ч. 8 ст.  129 Господарського процесуального кодексу України  розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2  ст. 126 цього Кодексу).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.
Судом враховано, що кожна справа має свою специфіку, а тому враховуючи всі аспекти даної справи, колегія суддів  вважає, що для належного представлення інтересів позивача у цій справі заявлені витрати відповідають критеріям реальності та розумності.
Необхідність дотримання співмірності, обґрунтованості та розумного розміру гонорару адвоката, який покладається на іншу сторону підтримано позицією Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеною в постанові від 01.08.2019 року у справі № 915/237/18.           
          Дослідивши опис наданих послуг, приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, відповідність запропонованої адвокатом правової позиції правовим висновкам суду, відображеним у рішенні, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8800,00 грн - є співмірним із складністю справи та наданими адвокатом послугами.
          При цьому, суд першої інстанції правомірно визнав необґрунтованими Твердження відповідача  про завищення розміру  витрат на професійну правничу допомогу, оскільки матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів того, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу не є співмірними зі складністю спору, тощо.
          Крім того, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що  позивачем в порушення положень ст. 80 Господарського процесуального кодексу України до відповіді на відзив були додатні додаткові докази, проте останнім  не було подано клопотання  про приєднання  до матеріалів справи даних доказів, які не були додані до  позовної заяви, з огляду на наступне. 
          Відповідно до ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. 
          Згідно ч. 10 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
          Як вбачається з матеріалів справи, додаткові докази були подані позивачем у відповіді на відзив, з метою  викладення пояснень та аргументів щодо заперечень, наведених відповідачем у відзиві на позовну заяву.
          Відповідно до ч. 3 ст. 166 Господарського процесуального кодексу України до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені ч.ч. 3-6 ст. 165 цього кодексу.
          Згідно п. 1 ч. 6 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України до відзиву, зокрема, додаються докази,  які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення  відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. 
          Таким чином, позивачем були подані докази  відповідно до норм процесуального законодавства. 
          Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
          Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.           
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -
                                                                
                                                     ПОСТАНОВИВ:          
           1. Апеляційну скаргу     Товариства з обмеженою відповідальністю "БК"ОПТІМУС" на  рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2021    року у справі №910/749/21 залишити без задоволення.                                     
           2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2021 року у справі №910/749/21   залишити без змін.                                    
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.    
           4.     Матеріали справи №910/749/21 повернути до Господарського суду  міста Києва.
                    
                    Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                В.А. Корсак

Дата складення повного тексту 17.11.2021 року.