Постанова 
Іменем України
 
03 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 205/5106/15-ц
провадження № 61-4620св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., 
учасники справи:
позивач (відповідач) - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Ямкового Віктора Феофановича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року у складі судді Басової Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 29 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкраСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11341117000, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 26 000,00 дол. США зі сплатою 9,5 % річних терміном до 28 квітня 2038 року. На забезпечення виконання кредитних зобов`язань 29 квітня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки. Станом на 22 червня 2015 року заборгованість за кредитом та процентами склала 22 174,62 дол. США, пеня - 8 540,15 грн.
ПАТ «УкрСиббанк» просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 22 174,62 доларів США, пеню - 8540,15 грн.
У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним.
Позов мотивований тим, що під час укладення спірного кредитного договору текст договору було підписано від її імені сторонньою особою, яка не мала належних повноважень на вчинення такої дії, а тому не можна вважати, що сторони досягли усіх істотних умов кредитного договору, що є підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним. 
ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним кредитний договір від 29 квітня 2019 року № 11341117000, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2018 року об`єднано позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та позов ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним в одне провадження.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 29 квітня 2008 року № 11341117000 станом на 22 червня 2015 року: за кредитом та процентами у розмірі 22 174,62 дол. США, з яких: 20 505,20 дол. США - заборгованість за кредитом; 1 669,42 дол. США - заборгованість за процентами; та пеню у розмірі 8 540,15 грн. 
Стягнуто рівними частками з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 3 654,00 грн. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у відповідачів перед позивачем існує заборгованість, яка ними добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, а тому необхідно стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 29 квітня 2008 року № 11341117000 станом на 22 червня 2015 року у розмірі 22 174,62 дол. США та пеню - 8 540,15 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на недоведеність таких вимог, оскільки ОСОБА_1 на порушення статей 77-81 ЦПК України не надала суду доказів, які підтвердили б те, що оспорюваний кредитний договір було підписано від її імені сторонньою особою.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вимога про усунення порушення кредитного договору (погашення простроченої заборгованості) ніким із боржників (позичальником та поручителями) не була виконана, та починаючи з 22 квітня 2015 року (з 32 календарного дня з дати отримання вимоги) у ПАТ «УкрСиббанк» виникло право вимагати як від позичальника ОСОБА_1 , так і від поручителя ОСОБА_2 погашення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі. Таким чином, 22 квітня 2015 року настав строк виконання для позичальника ОСОБА_1 всіх зобов`язань за кредитним договором, і з цієї дати необхідно відраховувати строк дії поруки (строк пред`явлення вимоги до поручителя), якщо він не встановлений договором поруки.
Оскільки порушення кредитного договору не було усунуте, то ПАТ «УкрСиббанк» в серпні 2015 року звернулось до суду першої інстанції із позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя. Підстави для застосування частини четвертої статті 559 ЦК України відсутні.
В частині вимог до ОСОБА_1 та позову ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржено та апеляційним судом не переглядалося.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2020 року до Верховного Суду, адвокат Ямковий В. Ф. в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вимог до ОСОБА_2 та постанову суду апеляційної інстанції, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції, надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу. 
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
У липні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Підставою касаційного оскарження адвокат Ямковий В. Ф. в інтересах ОСОБА_2 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норм права, а саме: статті 559 ЦК України, у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 та постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц.
Касаційна скарга мотивована тим, що кредитним договором передбачено термін повернення кредиту, а також обов`язок з погашення кредиту шляхом виконання окремих зобов`язань з внесенням щомісячних платежів за договором згідно з відповідним графіком, а останній платіж боржником не було внесено 10 вересня 2014 року, тому строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку, тобто у даному випадку строк виконання щомісячного зобов`язання сплив 10 вересня 2014 року;
право вимоги до поручителя про сплату простроченої заборгованості за кредитом з урахуванням шестимісячного строку, яке відраховується з моменту звернення позивача до суду (14 липня 2015 року) та починається з 14 січня 2015 року, а не з 10 вересня 2014 року (дати першого прострочення чергового щомісячного платежу), а також залишку заборгованості за кредитом, строк повернення якого настав у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, а тому вимоги позивача щодо стягнення з поручителя основного боргу за період з 10 вересня 2014 року до 13 січня 2015 року та пені з 12 жовтня 2014 року до 13 січня 2015 року були пред`явлені після спливу шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, та не підлягали задоволенню;
суд апеляційної інстанції не звернув уваги на доводи особи, яка подала апеляційну скаргу про те, що розгляд справи в суді першої інстанції здійснено без її участі, відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а суд апеляційної інстанції не надав цим доводам жодної оцінки.
У серпні 2020 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.
Заяви та клопотання 
У серпні 2020 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому АТ «УкрСиббанк» просить закрити касаційне провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України.
Клопотання мотивоване тим, що Верховним Судом вже викладено висновок щодо застосування частини четвертої статті 559 ЦК України у подібних правовідносинах.
У задоволенні клопотання АТ «УкрСиббанк» слід відмовити, оскільки закриття касаційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України можливе у разі відкриття касаційного провадження з підстав пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а у цій справі касаційне провадження відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що 29 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11341117000, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 26 000,00 дол. США зі сплатою 9,5 % річних терміном до 28 квітня 2038 року, а позичальник зобов`язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором та графіком погашення кредиту (а. с. 15-29).
На забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 29 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 11341117000/2, згідно з умовами якого поручитель зобов`язався перед позивачем відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а. с. 30-31).
Відповідачами порушено взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 22 червня 2015 року утворилася заборгованість за кредитом та процентами у розмірі 22 174,62 дол. США, у тому числі: 20 505,20 дол. США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 723,00 дол. США з 10 жовтня 2014 року до 22 червня 2015 року; 1 669,42 дол. США - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 1 496,58 дол. США з 01 серпня 2014 року до 31 травня 2015 року; пеня - 8 540,15 грн, у тому числі 2 588,25 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом з 12 жовтня 2014 року до 22 червня 2015 року; 5 951,90 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами з 12 жовтня 2014 року до 22 червня 2015 року.
ПАТ «УкрСиббанк» 17 березня 2015 року направлено (шляхом подання до поштового відділення) вимоги позичальнику та поручителю за кредитним договором, в яких повідомлялось про існування простроченої заборгованості станом на 03 березня 2015 року, про необхідність її погашення у належний строк та попередження про те, що у випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання вимоги, а при її неотриманні - з 41 календарного дня з дати відправлення вимоги, банк вимагатиме погашення всієї заборгованості, в тому числі в судовому порядку.
Вимога направлена поручителю ОСОБА_2 на адресу його постійного проживання: АДРЕСА_1 , яка зазначена в договорі поруки.
Вимоги отримані позичальником та поручителем 21 березня 2015 року, однак порушення кредитного договору не були усунуті (а. с. 36, 37 т. 1).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Межі розгляду справи судом 
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норм права, а саме: статті 559 ЦК України, у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 та постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Щодо припинення поруки на підставі частини четвертої статті 554 ЦК України
Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителя, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що вимога про усунення порушення кредитного договору (погашення простроченої заборгованості) ніким із боржників (позичальником та поручителями) не була виконана, а тому починаючи з 22 квітня 2015 року (з 32 календарного дня з дати отримання вимоги), у ПАТ «УкрСиббанк» виникло право вимагати як від позичальника ОСОБА_1 , так і від поручителя ОСОБА_2 погашення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі. Таким чином, 22 квітня 2015 року настав строк виконання для позичальника ОСОБА_1 всіх зобов`язань за кредитним договором, і з цієї дати необхідно відраховувати строк дії поруки (строк пред`явлення вимоги до поручителя), якщо він не встановлений договором поруки. Оскільки порушення кредитного договору не було усунуте, то ПАТ «УкрСиббанк» в серпні 2015 року звернулось до суду першої інстанції із позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя. Підстави для застосування частини четвертої статті 559 ЦК України відсутні.
Так, одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього кодексу.
Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (провадження № 14-219цс19), про яку зазначив заявник, дійшла висновку про те, що умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014?року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі              № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).
Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові дійшла висновку, що якщо умовами кредитного договору передбачений термін повернення кредиту, а також обов`язок з погашення кредиту шляхом виконання окремих зобов`язань з внесення щомісячних платежів за цим договором згідно з відповідним графіком, строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Тому за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (див. пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц).
Однак, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, у справі, що переглядається, вважав, що внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, а саме через недодержання графіку повернення кредиту та процентів за кредитом, поручитель має нести відповідальність перед позивачем за виконання всіх прострочених частин основного зобов`язання, визначених періодичними платежами. Питання про те, чи сплив щодо частини таких платежів строк, який визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції і який застосовується незалежно від доводів сторін, суди попередніх інстанцій на підставі наявних у справі доказів не дослідили.
Наведене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норми права, а саме статті 559 ЦК України, у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11
Таким чином, заявлені у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу є обґрунтованими.
Щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи у суді першої інстанції 
У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц (провадження № 61-1127св17), у справі за позовом банку до боржника та поручителів про стягнення заборгованості за кредитним договором, на явку вказував заявник, Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що ухвалюючи рішення в справі, суд першої інстанції розглянувши справу за відсутності відповідача та її представника, щодо яких відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи на 04 травня 2017 року, суд розгляд справи не відклав, причини їх неявки в судове засідання не з`ясував, порушив конституційне право відповідача на участь у судовому розгляді, не забезпечив їй можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд. Апеляційний суд, зазначивши, що розгляд справи без участі відповідачів, які не були повідомлені про час та місце розгляду справи, є формальним міркуванням, не звернув уваги на те, що конституційне право на участь у судовому розгляді, бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду не може бути формальним, це є порушенням зазначених вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення і ухвалення власного рішення.
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, поданій на рішення суду першої інстанції, посилався на те, що суд першої інстанції не належним чином повідомив його про дату судового розгляду справи, що позбавило його можливості реалізувати своє право на захист.
Так, відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Однак, суд апеляційної інстанції на зазначені доводи уваги не звернув, не перевірив чи був відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце засідання суду, не мотивував у постанові обґрунтовані чи не обґрунтовані ці доводи апеляційної скарги, оскільки відсутність такого повідомлення є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, що свідчить про порушення норм процесуального права.
Оскільки встановлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду, тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд з урахуванням зазначених обставин.
Під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції повинен дослідити докази та вирішити питання про те, чи сплив щодо частини платежів строк, який визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України, а також перевірити доводи відповідача щодо його належного повідомлення про дату, час і місце засідання суду першої інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
За таких обставин, враховуючи, що заявлені у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу є обґрунтованими, Верховний Суд дійшов висновку, що постанову суду апеляційної інстанції слід скасувати та справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. 
Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу адвоката Ямкового Віктора Феофановича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року скасувати.
Справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
  Головуючий  	  І. М. Фаловська 	
  Судді:	  В. М. Ігнатенко     С. О. Карпенко     С. Ю. Мартєв      В. А. Стрільчук