справа № 755/8102/20                                                головуючий у суді І інстанції Марфіна Н.В.
провадження № 22-ц/824/9848/2021          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
      ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що  втратила право користування житловим приміщенням та виселення,-
 
В С Т А Н О В И В:
У червні 2020 року   ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що  втратила право користування житловим приміщенням та виселення. Просив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 . Позов обґрунтовано тим, що 10 грудня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левченко В. М. за реєстровим №5910, згідно умов якого, позивач прийняв в дар однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Того ж дня було зареєстровано право власності на вказану квартиру за позивачем. В подальшому ОСОБА_2 стало відомо, що у набутому ним у власність житловому приміщенні зареєстрована відповідач. На всі законні вимоги позивача про зняття з реєстрації та виселення з квартири ОСОБА_5 не відреагувала, добровільно знятися з реєстрації та виселитись з квартири відмовилась. Позивач вважає, що невизнання відповідачем припинення права користування квартирою, реєстрація місця проживання у вказаній квартирі, а також відмова відповідача від добровільного виселення грубо порушують права та інтереси позивача як власника квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення задоволено частково. ВиселеноОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 .  Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору. В іншій частині позовних вимог  відмовлено.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року по цивільній справі № 755/8102/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення  залишено без задоволення.
Не погодившись із заочним рішенням  Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року   ОСОБА_1 а подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому, зазначає, що позивачу  до моменту укладення  договору  дарування квартири  від 10.12.2018 року, було відомо про те, що за адресою даної квартири зареєстрована відповідачка та фактично проживає в ній, оскільки попереднім власником спірної квартири була дружина позивача, яка і подарувала йому вказану квартиру у грудні 2018 року. Позивач, а також попередній власник квартири його дружина ОСОБА_4 ніколи не зверталися  до неї  з проханням  виселитися з квартири, у якій вона зареєстрована та постійно проживає з 2009 року. Крім того, зазначає, що законодавством не передбачена можливість  виселення   члена  сім'ї колишнього власника  без надання  іншого житлового приміщення, який набув право користування житлом у законний спосіб. Поряд з цим вказує, що вказана квартира є єдиним її житлом і можливим місцем проживання, що не було враховано судом першої інстанції.
Ухвалою апеляційного суду від 08 червня 2021 року про відкриття апеляційного провадження позивачубуло надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, яку представник позивача отримав 26 жовтня 2021 року.  Однак відзиву до суду не надходило.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири серія та номер 5910; виданий 10.12.2018 року; видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левченко В. М., є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7).
 
Згідно змісту Договору дарування квартири, укладеного між  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ,вбачається, що дарувальник, ОСОБА_4 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого 22 грудня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т. А. за реєстровим номером 7569.
 
Згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою: АДРЕСА_1 , з 05.02.2009 року заресєстрована відповідач ОСОБА_5 (а.с.8).
 
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, щонаявні підстави для виселення відповідача із спірного займаного житлового приміщення з підстав, передбачених статтею 406 ЦК України.Вимога позивача про визнання особи такою, що втратила право користуватись житловим приміщенням задоволенню не підлягає з огляду на те, що відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» скасування реєстрації здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення.
 
Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.
 
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.
 
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
 
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
 
Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
 
Згідно ст. 156 ЖК України, передбачено, що члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.
 
Частина 2 ст. 64 ЖК України відносить до членів сім`ї дружину, їх дітей, батьків, а також й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з наймачем спільне господарство.
 
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог,  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що право власності на квартиру  АДРЕСА_1 було набуто її матр'ю, ОСОБА_7 згідно Свідоцтва про  право  власності  від 03.12.2008 року. Квартира придбана  батьками відповідачки для її проживання, у якій вона постійно проживала з 2009 року та проживає і на даний час. З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання перед позивачем, ОСОБА_7 передала оригінали  правовстановлюючих документів  на квартиру ОСОБА_2 та видала довіреність від 16.04.2013 року на ім'я ОСОБА_8 щодо можливості розпорядження квартирою. Апелянт зазначає, що позивачу було достеменно відомо про те, що відповідач проживає та зареєстрована у даній квартирі на час укладення договору дарування, оскільки попередньо вказана квартира була зареєстрована за його дружиною ОСОБА_4 , яка також з моменту укладення договору купівлі-продажу у 2015 році достеменно знала про реєстрацію та проживання відповідачки у квартирі, і також жодних вимог про виселення або зняття з реєстрації до неї ніколи не висувала. 
 
Вищевказані обставини позивачем не спроставовані.
 
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
 
При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
У статті 334 того ж ЦК України закріплено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
 
Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
 
Відповідно до вимог статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
 
Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
 
За правилами частини четвертої статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. (ст. 655 ЦК України).
 
Частиною 1 статті 659 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.
 
Апеляційним судом встановлено, що 22 грудня 2015 року  між ОСОБА_7 в інтересах якої діяв ОСОБА_8 , з одного боку та ОСОБА_4 , з іншого боку, був  укладений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 119-120).
 
Відповідно до п. 18 вказаного договору за вказано адресою  малолітні, неповнолітні, недієздатні та інші особи похилого віку не зареєстровані та не  користуються квартирою.
 
Відповідач не відноситься до категорії осіб визначених у  п. 18 вказаного вище договору. 
 
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що у пункті 7 договору вказано, що за твердженням представника продавця на момент укладення цього договору прав третіх осіб як в Україні так і за її межами на відчужувану квартиру немає.
 
Зі змісту пункту 11 договору вбачається, що відчужувана квартира візуально оглянута покупцем до укдалення договору.
 
Згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою: АДРЕСА_1 , з 05.02.2009 року зареєстрована відповідач ОСОБА_5 (а.с.8). 
 
А відтак, під час укладення 22 грудня 2015 року договіру купівлі - продажу квартири  покупцю ОСОБА_4 не могло бути не відомо про те, що у квартирі зареєстрована та проживає відповідачка.
 
Крім того, у п. 18 договору сторони домовилися звільнити квартиру  протягом 14 днів після  підписання договору. 
 
Проте, дана умова договору виконана не була, оскільки відповідачка до цього часу проживає у спірній квартирі, що підтверджується, крім іншого, позовною вимогою про її виселення.
 
При цьому, жодного належного та допустимого доказу тих обставин, що покупець ОСОБА_4 під час перебування спірної квартири у її власності (майже три роки) ставила вимоги до продавця про звільнення квартири в матеріалах справи відсутні.
 
Проте, 10 грудня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левченко В. М. за реєстровим №5910, згідно умов якого, позивач прийняв в дар однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 121). 
 
Як зазначає апелянт, даний договір укладено між подружжям. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 відповідно до довіреності від 05.06.2019 року уповноважена  представляти інтереси ОСОБА_2 у даній справі і приймала участь у судових засіданнях під час її розгляду (а.с. 42).
 
Вказані  факти, на думку апеляційного суду  свідчать про те, що  під час укладення договору  дарування від 10 грудня 2018 року позивачу було відомо, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає відповідач. 
 
Натомість, зі змісту договору дарування, пунктів 4, 5 вбачається, що дарувальник ОСОБА_4 свідчить про те, що  прав у третіх осіб як у межах України так і за її межами немає і у квартирі, яка відчуджується за даним договором не проживають та не зареєстровані малолітні та/або неповнолітні діти, недієздатні, дієздатні особи, і внаслідок дарування вищевказаної квартири, не буде порушено законних інтересів даної категорії громадян, що суперечить встановленим у справі обставинам.
 
При цьому, колегія суддів звертає також увагу на ту обставину, що з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, позивач звернувся   лише  у  червні 2020 року, тобто через півтора роки після отримання в дар спірної квартири.
Отже, під час перегляду справи колегією суддів було встановлено, що як позивачем, так і  попереднім власником (його дружиною) будь-яких претензій до відповідача, з приводу проживання у квартирі, будь яких вимог про звільнення квартири висловлено не було, а тому, на думку колегії суддів, у такий спосіб позивач фактично висловив свою згоду мати право власності на вищевказану квартиру з тими обтяженнями чи обмеженнями, які існували у попереднього власника цієї квартири, тобто, із правом користування цією квартирою відповідачем на тих же самих умовах, що існували до моменту укладення договору дарування.
Дані обставини та заперечення проти позовних вимог висловлені відповідачем у справі, позивачем не спростовані.
 
Аналізуючи положення правових норм, зміст яких наведено вище, а також встановлені обставини по справі в сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що перед тим, як здійснити відчуження квартири,  у відповідності до положень статті 319 ЦК України, якою встановлено обов`язок власника при здійсненні своїх прав додержуватись моральних засад суспільства, який мав би у встановленому порядку спочатку вирішити питання забезпечення попереднього виселення із неї  відповідача.
Аналогічного висновку, дійшла Велика Палата Верховного Суду  21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для виселення відповідача із спірної квартири, який набув право користування нею у законний спосіб без надання іншого житла, у зв`язку із чим у задоволенні даних позовних вимог необхідно відмовити.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду першої інстанції.
 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції  не відповідає обставинам справи та висновки, викладені у ньому зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому судові витрати за подачу апеляційний розгляд у розмірі 1261,20 грн., необхідно стягнути з позивача на користь відповідача.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року  скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
У задоволенні позовуОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що  втратила право користування житловим приміщенням та виселення  - відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1261,20 грн.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                                Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                            О.Ф. Лапчевська

                                                                                                                                В.А. Нежура