ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Єдиний унікальний номер справи: 657/2266/19 Головуючий в І інстанції Скригун В.В.
Номер провадження: №22-ц/819/695/21 Доповідач Кутурланова О.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

14 вересня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,
суддів: Майданіка В.В.,
Орловської Н.В.,
секретар судового засідання Давиденко І.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Сальник Наталії Анатоліївни, яка діє від імені ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої  ОСОБА_4 ,  на рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 03 лютого 2021 року у справі за позовом адвоката Кушнеренко Тамари Валеріївни, яка діє від імені  ОСОБА_5 , до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Каланчацької селищної ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та їх виселення, 
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2019 року адвокат Кушнеренко Т.В., яка діє від імені ОСОБА_5 , звернулася з позовом до суду до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який отримав в дар від свого батька ОСОБА_6 згідно договору дарування від 18 грудня 2002 року.
З 23.04.1977 року по 07.05.2019 року позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , яка з моменту одруження зареєстрована та проживає у вказаному будинку. Крім того, в будинку зареєстровані та проживають його донька ОСОБА_3 та онуки ОСОБА_2 і ОСОБА_4 . 
Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу він припинив вести з відповідачами спільний побут, створив нову сім`ю і має намір проживати у належному йому спірному будинку з дружиною, оскільки інше житло у них відсутнє, однак відповідачі у добровільному порядку відмовляються виселитися з будинку, чим чинять йому перешкоди в користуванні власністю, просив суд визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселити.

       Рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 03 лютого 2021 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , такими які втратила право користування житловим приміщенням в будинку за адресою: АДРЕСА_1 та примусово виселено з вказаного будинку.

В апеляційній скарзі адвокат Сальник Н. А., яка діє від імені ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої  ОСОБА_4 , посилаючись на незаконність рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Кушнеренко Т.М., яка діє від імені ОСОБА_5 , доводи апеляційної скарги не визнала, посилаючись на їх необґрунтованість, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не пов`язані з позивачем спільним побутом, не є членами його сім`ї у розумінні ст.3 СК України, при цьому продовжують проживати у спірному будинку, перешкоджаючи власнику вільно володіти та користуватися своїм майном та дійшов висновку про наявність підстав, визначених ч.2 ст.406 ЦК України для припинення права користування відповідачами спільним будинком та примусове виселення з нього.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом встановлено і підтверджується наявними у справі доказами, що 23.04.1977 року ОСОБА_5 , 1954 р.н. та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ), 1958 р.н. уклали шлюб (а.с.15). 
Після одруження подружжя почало проживати у будинку АДРЕСА_1 , яке належало на праві власності батьку позивача ОСОБА_6 та зареєструвалося за місцем проживання з дозволу власника (а.с.22,24). 
У сторін народилася донька ОСОБА_3 , 1977 р.н., яка з моменту народження проживала, користувалася та зареєстрована у спірному будинку (а.с.22.24).
Згодом у ОСОБА_3 народилися діти: ОСОБА_2 , 1997 р.н., та ОСОБА_4 , 2004 р.н., які також постійно проживали, користувалися і зареєстровані у спірному будинку (а.с.22.24).
18 грудня 2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за яким позивач набув у власність будинок АДРЕСА_1 разом з прибудинковими спорудами та будівлями (а.с.16).
Отже, з наведеного вбачається, що на момент набуття позивачем у власність спірного будинку у ньому проживали та були зареєстровані відповідачі у справі, окрім ОСОБА_4 , яка народилася у 2004 році і була зареєстрована вже з відома та згоди власника ОСОБА_5 (а.с.24).
Рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 07.05.2019 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано.
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 4 від 07.06.2019 року, складений Виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Каланчацького району Херсонської області, ОСОБА_5 , 1954 р.н. уклав шлюб з ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище ОСОБА_9 ), 1975 р.н. (а.с.25).
Після одруження з дозволу власника ОСОБА_8 зареєстрована у спірному будинку (а.с.24).
З висновку органу опіки та піклування Каланчацької селищної ради Херсонської області вбачається прийняття рішення про недоцільність визнання неповнолітньої ОСОБА_4 такою що втратила право користування спірним будинком, оскільки він є єдиним місцем її проживання (а.с.73-75). 
Згідно наданих суду витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачу на праві власності належить спірний будинок, за відповідачами не зареєстровано право власності на жодний об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За правилом частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту.
Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України врегульовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Особливістю вирішення цього спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не мають тимчасовий характер. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися ними як постійні за законодавством, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою саме по собі не призводить до втрати права користування житловим приміщенням.

Водночас, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що виключно самий факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін, що заслуговують на увагу.
(Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року, справа № 552/2998/17 )

Як встановлено судом, відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки вселилися до нього за згодою власника майна, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17.07.1997 року, визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом  і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У § 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення,  у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення  статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

З матеріалів справи вбачається, що під час укладення договору дарування будинку у ньому були зареєстровані відповідачі, які мають охоронюване законом право на мирне володіння майном, надане попереднім власником будинку, проживали протягом тривалого часу з позивачем однією сім`єю і вели спільне господарство, спільно облаштовували спірний будинок.

Вирішуючи спір, суд не дав належної оцінки тій обставині, що приймаючи в дар спірний будинок, ОСОБА_5 був обізнаний щодо проживання та реєстрації відповідачів у ньому і міг передбачити характер та вагу обтяження майбутньої нерухомості, проте погодився набути право власності на вказане нерухоме майно з такими обтяженнями. 

Приймаючи до уваги, що іншого житла на праві власності чи користування відповідачі не мають, більшість життя прожили та опікувались спірним будинком нарівні з його власниками, а позбавлення їх права користування спірним житлом буде мати наслідком їх виселення та призведе до того, що вони стануть безхатченками, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що за таких обставин права відповідачів також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів. 

Посилання позивача на те, що батькові його неповнолітньої онуки ОСОБА_4 належить на праві приватної власності Ѕ частина житлового будинку по АДРЕСА_2 , де вона буде мати змогу проживати, колегією суддів не може бути враховано з огляду на те, що батьки ОСОБА_4 розлучені, за домовленістю між ними дитина проживає з матір`ю, а у вказаному житловому приміщенні умов для проживання дитини не створено, будинок перебуває в аварійному стані внаслідок руйнації, що встановлено комісією при його обстеженні 10.01.2020 року (а.с.36).

За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Ухвалюючи судове рішення про виселення відповідачів із спірного житлового приміщення без надання іншого житла, суд першої інстанції не врахував, що відповідачі були вселені до будинку на законних підставах, а позивач не надав доказів на підтвердження обставин, передбачених положеннями статті 116 ЖК Української РСР для їх виселення без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що житловий будинок має загальну площу 75,6 кв.м., житлову площу 43,2 кв.м, для проживання там обладнано 4 житлові кімнати. 
З пояснень позивача також слідує, що будівля під літ. «Б» і «б», позначені у тех.паспорті як «літня кухня з верандою» придатні для постійного проживання, мають опалення. 

Отже, з наведеного вбачається можливість для позивача вселитися у спірний будинок разом з дружиною та користуватися ним, визначивши для проживання відповідачів певні житлові кімнати, що дозволить дотриматися розумного балансу інтересів сторін і не буде покладати надмірний тягар на відповідачів та призводити до порушення щодо них ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухваливши рішення про виселення відповідачів зі спірного будинку без надання іншого житла, не врахував принципи пропорційності та дотримання балансу інтересів сторін, на важливості врахування яких наголошував ЄСПЛ та Верховний Суд.

Згідно з ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому відповідно до вимог ст.376 ЦПК України апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог. 

Згідно з  ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1362 грн. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Сальник Наталії Анатоліївни, яка діє від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 задовольнити.
Рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 03 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове.
В задоволенні позову адвоката Кушнеренко Тамари Валеріївни, яка діє від імені ОСОБА_5 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Каланчацької селищної ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та їх виселення відмовити.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1362,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складання повного тексту постанови – 08.10.2021 року

Головуючий    О.В. Кутурланова 

Судді: В.В. Майданік

Н.В. Орловська