ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 листопада 2021 року           справа №200/7321/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гаврищук Т.Г., Міронової Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 р.  у справі  № 200/7321/21 (головуючий І інстанції Смагар С.В.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Міністерства юстиції України  про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                          ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дії відповідача, що виявилися у відмові в наданні роз`яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень державним або приватним виконавцям протягом лютого 2021 року, із зазначенням в інформації вихідного реєстраційного номерів та кому і з якого питання були надані відповідні роз`яснення або рекомендації, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації від 30 квітня 2021 року № 30/04-04, яким зареєстровано у Міністерстві юстиції України за № ПІ-Т-1823., зобов`язання відповідача повторно розглянути запит на отримання публічної інформації від 30 квітня 2021 року № 30-04-04, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України за № ПІ-Т-1823, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року позовні вимоги задоволено, а саме суд: визнав протиправними дії Міністерства юстиції України  щодо  відмови в наданні ОСОБА_1 роз`яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень державним або приватним виконавцям протягом лютого 2021 року, із зазначенням в інформації вихідного реєстраційного номери та кому і з якого питання були надані відповідні роз`яснення або рекомендації, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації від 30 квітня 2021 року № 30/04-04, яким зареєстровано у Міністерстві юстиції України за № ПІ-Т-1823; зобов`язав Міністерство юстиції України повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 30 квітня 2021 року № 30-04-04, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України за № ПІ-Т-1823, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань з Міністерства юстиції України судовий збір у розмірі 908 грн. на користь ОСОБА_1 ; Звернув до негайного виконання рішення суду в частині зобов`язання Міністерства юстиції України повторно розглянути запит ОСОБА_1  на отримання публічної інформації від 30 квітня 2021 року № 30-04-04, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України за № ПІ-Т-1823, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.
Відповідач, не погодившись з судовим рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду у зв`язку, з невірним застосуванням та порушенням судом норм матеріального та процесуального права, прийняти нове рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що перелік видів публічної інформації, розпорядником якої є Мін`юст, затверджений наказом Мін`юсту від 04.10.2011 № 3116/5 «Про затвердження Примірного переліку видів публічної інформації, розпорядником якої є Міністерство юстиції України». 
Позивач 30.04.2021 звернувся до Мін`юсту із письмовим запитом на отримання публічної інформації, у якому просив надати інформацію про надані Міністерством юстиції України роз`яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень державним або приватним виконавцям протягом лютого 2021 року. 
Визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.
З аналізу Закону України «Про доступ до публічної інформації» та постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» можна дійти висновку, що запит позивача від 30.04.202! № 30/04-04 не є інформаційним запитом, оскільки питання, поставлені позивачем не відповідають критеріям «відображеності та задокументованості» запитуваної інформації. Запитувана інформація не підпадала під критерії публічності, тому що для її підготовки було необхідно провести додатковий змістовний аналіз чи іншу аналітичну роботу та зафіксувати зазначену інформацію.
Слід наголосити, що Закон України «Про доступ до публічної інформації» не зобов`язує розпорядника спеціально створювати чи збирати ті чи інші відомості у відповідь на запит.
Верховний Суд у своїй постанові, ухваленій 28.04.2020 у справі № 820/4260/17 дійшов висновку, що визначальною ознакою для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і перебувала у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію.
У даному випадку, для підготовки відповіді на запит позивача була потреба попередньої перевірки, аналізу запитуваної інформації та її створення, що потребувало інтелектуальних зусиль, а відтак запитувана інформація не підпадала під ознаки публічної інформації.
При наданні відповіді на запит позивача, Міністерством юстиції України було надано мотивовану та обґрунтовану відповідь з урахуванням норм чинного законодавства. Водночас, позивач не навів жодних реальних доводів та обґрунтувань, які б слугували підставою для встановлення факту протиправності дій Міністерства юстиції України. Доводи позивача ґрунтуються на суб`єктивних переконаннях та хибному трактуванні положень нормативно-правових актів. Враховуючи вищевикладене, наголошуємо, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що допущені протиправні дії з боку Міністерства юстиції України.
Позивачем було отримано відповідь згідно вимог чинного законодавства, відтак права, свободи чи інтереси позивача в розумінні частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають судовому захисту. Запити позивача не стосуються інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, відновлення порушених прав заявника та не містять конкретних питань, а в більшості випадків є аналогічними по суті, при цьому інформація запитується за різні періоди часу. Для опрацювання таких запитів залучаються різні структурні підрозділи Мін`юсту, що в свою чергу створює штучне та невмотивоване навантаження на працівників, призводить до необгрунтованих трудових затрат, які можливо було б використати задля відновлення реально порушених прав інших заявників. Такі дії дестабілізують роботу органів юстиції та перешкоджають виконанню працівниками своїх службових обов`язків.
Протягом 2020-2021 до Міністерства юстиції України від позивача надійшло близько 2700 запитів на отримання публічної інформації. Проте, судом не надано належної оцінки вказаним фактам.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , що виданий 7 серпня 1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
30 квітня 2021 року позивач звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації № 30/04-04. Позивач просив у відповідача надати інформацію про надані Міністерством юстиції України роз`яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень державним або приватним виконавцям протягом лютого 2021 року, в інформації зазначити вихідний реєстраційний номер/и та кому і з якого питання були надані відповідні роз`яснення або рекомендації. 
Відповідач листом від 11 травня 2021 року повідомив позивача про продовження розгляду запиту від 30 квітня 2021 року, у зв`язку з тим, що порушені у запиті питання потребують пошуку інформації серед значної кількості даних. 
 31 травня 2021 року відповідач листом повідомив позивача щодо розгляду запиту від 30 квітня 2021 року, де зазначив, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Зазначає, що Міністерством юстиції України облік запитуваної інформації не ведеться. Враховуючи вищевикладене, надати запитувану інформацію неможливо. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач наділений безпосереднім обов`язком щодо надання державним та приватним виконавцям роз`яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень, отже, надання інформації з цього приводу відносить до компетенції відповідача.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 34 Конституції України, гарантовано кожному право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Інформація про заробітну плату та інші виплати працівнику державного органу або органу місцевого самоврядування є інформацією про фізичну особу. 
Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Статтею 1 Закону України «Про інформацію» 2 жовтня 1992 року N 2657-XII ( далі – Закон № 2657) визначено, що документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.
Захист інформації - сукупність правових, адміністративних, організаційних, технічних та інших заходів, що забезпечують збереження, цілісність інформації та належний порядок доступу до неї.
Інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, інший суб`єкт, що здійснює владні управлінські функції відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Як встановлено, частинами 1 та 2 статті 7 цього Закону, право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.
Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Відповідно до статті 5 Закону № 2657-ХІІ, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації» 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі – Закон № 2939).
Суд зазначає, що Закон № 2939, як спеціальний закон, має пріоритет перед іншими законодавчими актами і повинен виконуватися усіма розпорядниками інформації.
Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.  Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації (ст. 3 Закону № 2939).
Доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак (ст. 4 Закону № 2939).
Статтею 12 Закону № 2939 визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
За пунктом 1 частини 1 та частиною 4 статті 13 Закону № 2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема,  суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом 
Відповідно до ст. 20 Закону № 2657-ХІІ, за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. 
Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону № 2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Згідно зі ч. 1 - 3  ст. 19 Закону № 2939, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.
У пункті 6 частини 1 статті 14 Закону № 2939 визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Відповідно до частин 1, 4 статті 20 Закону № 2939 розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Положеннями статті 23 Закону № 2939 передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
З аналізу зазначених положень Закону вбачається, що в разі надходження до органу звернення такий орган повинен об`єктивно, всебічно і вчасно перевірити викладені в цьому запиті обставини, за результатом проведеної перевірки прийняти відповідне рішення та письмово повідомити громадянина про результати його розгляду і суть прийнятого рішення. Тобто, орган, до якого громадянин звернувся із відповідним зверненням, зобов`язаний надати мотивовану та обґрунтовану відповідь або прийняти рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні).
При цьому, системний аналіз наведених норм права в контексті конкретних обставин справи дає підстави для такого висновку, що позивач, як запитувач інформації – фізична особа, мав право на отримання такої інформації, як зазначено у ч. 2 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, у встановлений вказаним Законом строк. 
Матеріали справи свідчать, що позивач звертався до відповідача з запитом на отримання публічної інформації, а саме надати інформацію про надані Міністерством юстиції України роз`яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень державним або приватним виконавцям протягом лютого 2021 року, в інформації зазначити вихідний реєстраційний номер/и та кому і з якого питання були надані відповідні роз`яснення або рекомендації. 
Зазначений запит відповідає вимогам частини 5 статті 19 Закону № 2939-VI.
Відмовляючи в надані інформації відповідач посилався на положення ч.1 статті 22 Закону № 2939, та зазначив, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Міністерством юстиції України облік запитуваної інформації не ведеться. 
Частиною 1 статті 22 Закону № 2939 передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках, зокрема: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит. 
За п. 1 Постанови Пленум Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 №10 “Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації” зазначено, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.  Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти (пункт 1  частини першої статті 22 Закону № 2939-VI).  Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям “відображеності та задокументованості” і є публічною.
  Велика палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі “Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary” (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин. Для цього, серед критеріїв, має бути оцінено чи є інформація готовою та доступною.  Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.
Таким чином, запитувана інформація повинна бути готовою та доступною, міститься, принаймні, в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.
Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року № 228 (далі – Полодення № 228) Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації.
Відповідно до пункту 3 Положення № 228 основними завданнями Мін`юсту є, зокрема, забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері організації примусового виконання рішень, забезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень у порядку, встановленому законодавством. 
 Згідно з пунктом 4 Положення № 228, Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, організовує, контролює та здійснює примусове виконання рішень у випадках, передбачених законом, надає державним та приватним виконавцям роз`яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень, забезпечує контроль за роботою структурних підрозділів територіальних органів Мін`юсту, що забезпечують здійснення повноважень у сфері примусового виконання рішень. 
Пунктом 5 Положення № 228 передбачено, що Мін`юст з метою організації своєї діяльності, зокрема, організовує та контролює роботу державних виконавців, вживає заходів щодо її поліпшення, здійснює керівництво та проводить перевірку діяльності структурних підрозділів територіальних органів Мін`юсту, що забезпечують здійснення повноважень у сфері організації примусового виконання рішень. 
Таким чином, відповідач наділений безпосереднім обов`язком щодо надання державним та приватним виконавцям роз`яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень. 
Наказом  Міністерства юстиції України 03 серпня 2015 року N 1405/5 затверджено Інструкцію з діловодства в Міністерстві юстиції України, яка встановлює єдині вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами у Міністерстві юстиції України (далі - Міністерство) незалежно від способу фіксації та відтворення інформації, яка міститься у документах, включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік і контроль за виконанням (п.1 розділу І Інструкції).
Додержання вимог цієї Інструкції є обов`язковим для всіх працівників апарату Міністерства (п.11 розділу І Інструкції).
Ведення діловодства в Міністерстві, методичне керівництво та його організація, удосконалення і заходи щодо прискорення проходження документів, контроль за дотриманням вимог цієї Інструкції покладаються на Департамент організаційного забезпечення та контролю (п.6 розділу І Інструкції).
За положенням ч.1,2  розділу ІІІ Інструкції, документообіг Міністерства - це проходження документів в установі з моменту їх створення або одержання до завершення виконання або відправлення.
Обсяг документообігу Міністерства - це сумарна кількість отриманих (вхідних) і створених в установі (внутрішніх, вихідних) документів за певний період (квартал, рік).
Підрахунок кількості документів здійснюється за реєстраційними формами за місцем їх реєстрації та в структурних підрозділах апарату Міністерства.
За одиницю обліку береться документ. Розмножені примірники підраховуються окремо. Облік документів може здійснюватися як за Міністерством у цілому, так і за кожним структурним підрозділом, за групою документів. Окремо підраховуються звернення громадян, запити на інформацію тощо.
Результати обліку документів узагальнюються Департаментом організаційного забезпечення та контролю і подаються керівництву Міністерства для вжиття заходів для удосконалення роботи з документами.
Підсумкові дані обсягу документообігу подаються у формі таблиці.
За п. 1 ч.5 розділу ІІІ Інструкції, реєстрація документів - це фіксування облікових даних про документ, що фіксує факт його створення, відправлення або одержання шляхом внесення в автоматизовану систему, зазначенням на ньому реєстраційного індексу та скануванням.
Реєстрація документів здійснюється з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної у документах інформації.
Реєструються всі документи незалежно від способу їх доставки, передавання чи створення.
Отже, запитувана позивачем інформація повинна бути відображена та задокументована на відповідних носіях інформації, створена в процесі виконання відповідачем - суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків та знаходиться у володінні відповідача - суб`єкта владних повноважень. При цьому, відповідач веде реєстрацію та облік таких документів. Отже, надання інформації з цього приводу відносить до компетенції відповідача.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на аналогічний запит, який було подано позивачем 28 квітня 2021 року, де останній просив надати інформацію за січень 2021 року, була надана відповідь у повному обсязі, а саме надана інформація про надані Міністерством юстиції України роз`яснення та рекомендації з питань примусового виконання рішень державним або приватним виконавцям протягом січня 2021 року із зазначенням дати та вихідних номерів. 
Суд не приймає посилання апелянта на те, що запитувана інформація не узагальнена, а тому не відповідає критеріям “відображеності та задокументованості”, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям “відображеності та задокументованості” і є публічною. Зібрання такої інформації за один місяць не містить значних інтелектуальних зусиль.  Крім того, зі змісту вищезазначеної Інструкції вбачається, що відповідач веде реєстрацію та облік таких документів з відображенням підсумкових даних обсягу відповідних документів у формі таблиці.
Таким чином, підстав, передбачених статтею 22 Закону № 2939-VI, для відмови у задоволенні запиту на інформацію у відповідача не було.
Суд не приймає посилання апелянта на те, що позивачем було отримано обґрунтовану відповідь на запит на отримання публічної інформації, оскільки відповідь не відповідає критеріям точності та повноти запитуваної інформації.
Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави дійти до висновку, що надіслані відповідачем відповіді на запити є фактичною відмовою у наданні запитуваної інформації та матеріалів, враховуючи зазначене, суд погоджується з висновком суду першої інстанцій про те, що відповідачем запити не розглянуті відповідно до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 р.  у справі  № 200/7321/21 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 р.  у справі  № 200/7321/21 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 03 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                      Е.Г.Казначеєв

Судді                                                                                         Т.Г. Гаврищук

                                                                                                  Г.М. Міронова