ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" вересня 2021 р.           Справа№ 925/1452/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Станіка С.Р. 
          Тищенко О.В. 

секретар судового засідання        Макуха О.А.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання
розглянувши матеріали апеляційної скарги Черкаської міської ради
на рішення   Господарського суду Черкаської області 
від                18.03.2021 (повний текст рішення складено 12.04.2021)
у справі        № 925/1452/20 (суддя Васянович А.В.)
за позовом   Черкаської міської ради
до                 Фізичної особи - підприємця Гайдар Інеси Валентинівни 
про               стягнення 241 883, 12 грн. 

В С Т А Н О В И В:

Черкаська міська рада  (далі - позивач) звернулась до Господарського суду Черкаської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Гайдар Інеси Валентинівни  (далі -  ФОП  Гайдар  І.В., відповідач) про стягнення 241 883, 12 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що земельна ділянка площею 0,3997 га по вул. Різдвяній,175, м. Черкаси використовувалася відповідачем з порушенням вимог земельного законодавства, адже в останнього відсутні документи, що посвідчують право власності або право користування земельної ділянки за період з 21.03.2018 (дата державної реєстрації права власності на нерухоме майно) по 30.09.2020 (дата складання розрахунку), відтак посилаючись на приписи ст. 1212 ЦК України просила стягнути з відповідача безпідставно утримані кошти за фактичне користування земельною ділянкою без оформлення права на неї в  заявленому до стягнення розмірі.
Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому стверджував  про недоведення позивачем обставин щодо існування земельної ділянки, кадастровий номер 7110136400:03:016:0269, за адресою: вул. Різдвяна, 175 у м. Черкаси як об`єкта цивільних прав в період з 21.03.2018 по 30.09.2020, адже зважаючи на вимоги ст. 79-1 ЗК України, ст. 334 ЦК України, правові висновки Верховного Суду, реальна можливість передачі земельної ділянки кадастровий номер 7110136400:03:016:0269 в оренду виникла у позивача лише з 01.09.2020 - дати державної реєстрації права власності Черкаської міської ради на земельну ділянку з кадастровим номером 7110136400:03:016:0269 за адресою: вул. Різдвяна, 175 ум. Черкаси. Крім цього, відповідач зазначив, що адреса нерухомого майна - овочесховища А-1 з прибудовами а, а1 загальною площею 1701,3 кв. м. (вул. Різдвяна 175/1 у м. Черкаси) та адреса земельної ділянки з кадастровим номером 7110136400:03:016:0269 (вул. Різдвяна 175 у м. Черкаси) не є тотожною, отже та обставина, що будівля овочесховища з прибудовами за адресою: вул. Різдвяна, 175/1 в м. Черкаси, яка належить на праві приватної власності Гайдар Інесі Валентинівні, відноситься до земельної ділянки з кадастровим номером 7110136400:03:016:0269 за адресою: вул. Різдвяна, 175 в м. Черкаси потребує доведення позивачем. На переконання відповідача, розрахунок заявлених до стягнення безпідставно збережених коштів не є обґрунтованим, вірним та таким, що здійснений на підставі належних доказів, адже Черкаська міська рада з огляду на вимоги ст. ст. 39, 91 ЗК України не мала законних підстав в ході  розрахунку розміру орендної плати застосовувати коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф) для земель з КВЦПЗ 03.07 (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі), та становить 2,5 і тим самим в рази збільшувати розмір заявленої до стягнення суми, оскільки згідно даних Генерального плану міста, затвердженого рішенням сесії Черкаської міської ради №3-505 від 29.12.2011 на земельній ділянці, кадастровий номер 7110136400:03:016:0269, за адресою: вул. Різдвяна, 175 в м. Черкаси передбачена територія садибної житлової забудови - Коефіцієнт Кф складає від 0,5 до 1,5.
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 18.03.2021 в позові відмовлено. Стягнуто з Черкаської міської ради на користь фізичної особи - підприємця Гайдар Інеси Валентинівни 2  400, 00 грн. витрат на правничу допомогу.
Не погоджуючись із згаданим рішенням, Черкаська міська рада оскаржила його в апеляційному порядку, просила скасувати та ухвалити нове, яким в повному обсязі задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.  Зокрема, апелянт стверджував, що спірна земельна ділянка (кадастровий номер 7110136400:03:016:0269) з 13.09.2012 була сформована як об`єкт цивільних прав із зазначенням форми власності як комунальна, оскільки рішенням Черкаської міської ради від 13.09.2012 «Про надання приватному підприємству промислово-інвестиційна фірма «Корунд» земельної ділянки в оренду по вул. Різдвяній, 175», копію якого долучено до апеляційної скарги, Приватному підприємству промислово-інвестиційна фірма «Корунд» надано  в оренду на 49 років земельну ділянку площею 3 997 кв. м по вул. Різдвяній, 175 під овочесховище з прибудовами за рахунок земель ДП «Черкаський консервний комбінат». За основним призначенням вказану земельну ділянку віднесено до земель житлової та громадської забудови, за функціональним використанням  - до категорії земель комерційного використання.  За твердженнями апелянта, вказане рішення не виконано, а договір оренди землі із землекористувачем - Приватним підприємством промислово-інвестиційна фірма «Корунд» не укладено, з 13.09.2012 земельна ділянка кадастровий номер 7110136400:03:016:0269 була сформована як об`єкт цивільних прав із зазначенням форми власності як комунальна. Апелянт також вказував, що звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за фактичне користування земельною ділянкою за період з 21.03.2018 (дата набуття права власності на нерухоме майно) по 30.09.2020          (дату складання розрахунку) на підставі ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України. На переконання апелянта, адреса: Черкаси вул. Різдвяна, 175/1 замість Різдвяна, 175 була змінена на підставі наказу Департаменту архітектури та містобудування №2225-а від 17.07.2017, копію якого долучено до апеляційної скарги, тобто до дати купівлі-продажу майна. Також апелянт стверджував про обґрунтованість розрахунку  стягуваної суми із застосуванням коефіцієнту для земель  житлової та громадської забудови, вказуючи на те, що за актуальною інформацією з Державного земельного кадастру на час подачі позову земельна ділянка площею 0,3997 га з кадастровим номером 7110136400:03:016:0269, яка знаходиться по вул. Різдвяній, 175, відноситься до комунальної форми власності, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, цільове призначення - 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.
Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та  обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що з наявних в матеріалах справи  документів вбачається, що  земельна ділянка з кадастровим номером 7110136400:03:016:0269 за адресою: вул. Різдвяна, 175 у м. Черкаси набула статусу об`єкта цивільних прав в розумінні та визначенні земельного законодавства (ч. 9 ст. 79-1 ЗК України) з 01.09.2020. За твердженнями відповідача, позивачем не обґрунтовано розрахунку стягуваної суми, зокрема, не доведено того факту, що для обслуговування нежитлової будівлі - овочесховища А-1 з прибудовами а, а1 за адресою:          вул. Різдвяній 175/1, м. Черкаси необхідна земельна ділянка площею саме в розмірі 0,3997 га, адже в матеріалах справи  відсутні докази обстеження  позивачем земельної ділянки площею 0,3997 га за адресою: вул. Різдвяна, 175 на предмет її використання відповідачем. Крім цього, відповідач звертав увагу, що адреси нерухомого майна - овочесховища А-1 з прибудовами а, а1 загальною площею 1701,3 кв. м. (вул. Різдвяна 175/1 у м. Черкаси) та земельної ділянки з кадастровим номером 7110136400:03:016:0269 (вул. Різдвяна 175 у м. Черкаси) не є тотожними. На переконання відповідача, під час здійснення розрахунку заборгованості за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 7110136400:03:016:0269 безпідставно застосовано коефіцієнт для категорії земель - землі житлової та громадської забудова (КВЗПЗ - 03.07 - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (землі громадської забудови) тощо.
В судове засіданні апеляційної інстанції 28.09.2021 з`явився представник позивача, відповідач та/або його представник не з`явились незважаючи на належне повідомлення  відповідача про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення йому відповідної ухвали про оголошення перерви, яку за наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення особисто отримано відповідачем 10.08.2021.
За приписами  ч.ч. 1, 3 ст. 202  ГПК України  неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Положеннями п. 1  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої   Законом України від 17.07.1997, № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 28.09.2021 відповідач та/або його представник, явка яких в судове засідання обов`язковою не визнавалась, не з`явились не зважаючи на належне повідомлення відповідача про  дату, час і місце розгляду справи, за відсутності клопотань про відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за можливе  розглядати справу за відсутності  відповідача та/або його представника за наявними в справі матеріалами.
Представник позивача в даному судовому засіданні в судових дебатах підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній обставин, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.05.2020, Гайдар Інеса Валентинівна на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.2018, серія та номер: 2639, набула у власність об`єкт нерухомого майна - овочесховище, А-1, з прибудовами, загальною площею 1701,3 кв. м. в м. Черкаси по вул. Різдвяній, 175/1. Дата державної реєстрації права власності на нерухоме майно - 21.03.2018, номер запису про право власності/довірчої власності: 25349938.
Проте договору купівлі-продажу нерухомого   майна від 21.03.2018 матеріали справи не містять.
За твердженнями позивача, об`єкт нерухомого майна відповідача розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 7110136400:03:016:0269, по вул. Різдвяній, 175 в м. Черкаси, яка належить територіальній громаді міста Черкаси, в інтересах якої діє Черкаська міська рада згідно визначених ст.12 Земельного кодексу України повноважень.
З інформаційної довідки Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 7110136400:03:016:0269, по вул. Різдвяній, 175 в м. Черкаси площею 0,3997 га відноситься до земель житлової та громадської забудови, а вид її використання - під овочесховище з прибудовами.
Дата державної реєстрації права на землю - 01.09.2020.
Відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 28.05.2020 №2675, нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 3 997 кв. м., яка розташована в м. Черкаси по вул. Різдвяній, 175, кадастровий номер 7110136400:03:016:0269 становить 3 187   407, 65 грн.   
На підставі цього витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 7110136400:03:016:0269 Управління земельних ресурсів та землеустрою Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради зробило розрахунок заборгованості відповідача за користування земельною ділянкою по вул. Різдвяній,175   за період з 21.03.2018 по 30.09.2020 й нарахувало відповідачу 241  883, 12 грн. безпідставно збережених ним коштів в розмірі не сплаченої орендної плати за користування вказаною земельною ділянкою за ставкою 3% від її нормативної грошової оцінки, які позивач й просив стягнути в судовому порядку на підставі ст. 1212 ЦК України.
Положеннями ст. 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За змістом ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства також визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита в ст. 13 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Кожна сторона на підставі ч. 1 ст. 74 ГПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до  ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.
За змістом ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ст.ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.
За приписами ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, які виникають в зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 1212 ЦК України  визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення гл. 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень гл. 83 ЦК України.
Як встановлено матеріалами справи та визначається сторонами, належним чином оформлені договірні відносини з приводу оренди спірної земельної ділянки між сторонами відсутні.
Відповідно до ч. 3 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018  у справі №629/4628/16-ц, (провадження № 14-77цс18), а також від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) наведено правовий висновок про те, що за змістом приписів глав 82, 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду також викладено у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18)).
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Проте, враховуючи приписи ч. 2 ст. 120 ЗК України не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (ч. 1 ст. 1212 ЦК України).
При цьому, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України (аналогічні висновки наведені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17).
За твердженнями позивача, право користування спірною земельною ділянкою по вул. Різдвяній, 175 у м. Черкаси  перейшло до відповідача з 21.03.2018 - дня державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 120 ЗК України (в редакції станом на 21.03.2018) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції станом на 21.03.2018) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).
Як вище згадувалось, матеріали справи не містять договору купівлі-продажу відповідачем нерухомого майна, а також інших доказів, які підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою попереднім власником нерухомості, отже відсутні підстави вважати, що до відповідача перейшло право користування земельною ділянкою площею 3 997 кв.м. в м. Черкаси по вул. Різдвяній, 175 (за іншою адресою ніж об`єкт нерухомості).
При цьому, саме по собі розташування на земельній ділянці належного відповідачу на праві власності об`єкта нерухомості не свідчить про фактичне користування відповідачем всією земельною ділянкою.
Для встановлення факту користування земельною ділянкою з кадастровим номером 7110136400:03:016:0269, площею 0,3997 га без достатньої правової підстави, саме позивач має належним чином довести факт користування відповідачем цією земельною ділянкою.
Оскільки у спірних правовідносинах йдеться про стягнення з відповідача безпідставно збережених ним сум орендної плати, яку він мав би сплачувати за фактичне користування земельною ділянкою, площа фактично використовуваної відповідачем земельної ділянки має визначальне значення для розрахунку таких сум.
Таким чином, в даному випадку має значення площа земельної ділянки, яку фактично використовує відповідач, і підтвердження її (площі) належними доказами, а не просто факт формування земельної ділянки, яка ще не передана відповідачу в оренду.
На необхідність підтвердження розміру земельної ділянки, якою фактично користується особа, до якої подано позов про стягнення неодержаних доходів у розмірі орендної плати, зокрема, актом обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки звернула свою увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 та у постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, а також Верховний Суд у постанові від 20.12.2019  у справі №917/266/19.
Верховний Суд (постанова від 05.02.2020 у справі № 924/196/19) також наголосив на необхідності достеменного встановлення розміру земельної ділянки, яку використовує відповідач (чи користується відповідач земельними ділянками лише в межах належних йому об`єктів нерухомого майна або більшою площею, а отже, чи не ґрунтується на припущеннях площа, яку покладено в основу обрахунку заявленої до стягнення суми.
В постанові від 20.12.2019 у справі № 917/266/19 Верховний Суд звертав увагу на необхідності підтвердження розміру земельної ділянки, якою фактично користується особа, до якої подано позов органом місцевого самоврядування про стягнення неодержаних доходів в розмірі орендної плати, зокрема, актом обстеження земельної ділянки з доданими до нього фото матеріалами або іншої інформації про площу земельної ділянки.
Як встановлено матеріалами справи, заявлену до стягнення суму коштів Управління земельних ресурсів та землеустрою Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради нарахувало відповідачу на площу земельної ділянки з кадастровим номером 7110136400:03:017:0269 в розмірі 0,3997 га, проте матеріали справи не містять жодних  доказів фактичного використання відповідачем цієї земельної ділянки саме в такому розмірі її площі. Тобто, позивачем не доведено факту користування відповідачем цією земельною ділянкою в такому розмірі.
Наявний в матеріалах справи лист відповідача від 13.11.2020  про надання йому в оренду земельної ділянки (кадастровим номером 7110136400:03:017:0269) за адресою: вул. Різдвяна, 175 у м. Черкаси свідчить лише про намір відповідача отримати в користування земельну ділянку площею 0,2691 га, жодного акту обстеження спірної земельної ділянки, яким би були встановлені та зафіксовані дійсні розміри земельної ділянки, які фактично використовує відповідач, матеріали справи  також не містять.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що не знаходить обґрунтованим та доведеним розмір площі спірної земельної ділянки, на яку нараховано стягувану суму коштів, а також про відсутність у суду можливості самостійно встановити розмір використовуваної відповідачем площі земельної ділянки.
Також  судом першої інстанції вірно зазначено, що земельна ділянка по вул. Різдвяній, 175 у м. Черкаси є сформованою як об`єкт цивільних прав лише з 01.09.2020, а тому лише з цієї дати позивач взагалі мав право проводити нарахування коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 7110136400:03:017:0269.
За приписами ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ч.ч. 1, 2. 3, 4, 9 ст. 791 Земельного України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Відповідно до ст. 125 ЦК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
За змістом ст. 126 ЦК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Положеннями ч.ч. 2 та 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Як встановлено матеріалами справи, право комунальної власності за Черкаською міською радою на земельну ділянку площею 0,3997 га з кадастровим номером 7110136400:03:016:0269 було зареєстровано 01.09.2020.
Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
За змістом пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності
Положеннями пп. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України встановлено, що земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
З огляду на наведене,  чинним законодавством розмежовано поняття земельний податок і орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, він не є й суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата.
Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 922/3208/19.
За приписами ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.
В силу приписів ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
В даному випадку рішення про надання відповідачу в оренду земельної ділянки площею 0,3997 га з кадастровим номером 7110136400:03:016:0269 позивачем не приймалося, договір оренди цієї земельної ділянки між відповідачем та позивачем не укладався.
Разом з цим, формування земельної ділянки (ст. 791 Земельного кодексу України) полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї.
Відповідно до п. 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» №5245-VI від 06.09.2012 право власності на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, реалізується після державної реєстрації права власності на відповідну земельну ділянку.
Передача позивачем відповідачу земельної ділянки комунальної власності в оренду, стягнення позивачем безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності за відсутності укладеного договору оренди землі і зареєстрованого за відповідачем права оренди таких земельних ділянок є формами реалізації позивачем права власності на такі земельні ділянки, що відповідно до вказаних вище норм чинного законодавства передбачає обов`язкову державну реєстрацію за позивачем права власності на сформовану земельну ділянку.
Таким чином, позивач мав надати докази існування протягом зазначеного в позові періоду спірної земельної ділянки площею 0,3997 га з кадастровим номером 7110136400:03:016:0269 як об`єкта цивільних прав у розумінні ст. 791 Земельного кодексу України і реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідачу відповідно до Закону України «Про оренду землі». Проте, позивач не довів наявної можливості реалізації права власності на цю земельну ділянки у період з 21.03.2018 по 01.09.2020.
Водночас, як вище згадувалось, у період з 01.09.2020 по 30.09.2020 позивач належними та допустимими доказами не довів тієї обставини, що відповідач використовував земельну ділянку саме площею 0,3997 га. по вулиці Різдвяній, 175 в м. Черкаси, а не будь-якою іншою площею.   
З приводу наданих позивачем (апелянтом) суду апеляційної інстанції Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, сформованої  від 23.04.2021, наказу Департаменту на містобудування № 2225-а від 17.07.2017 «Про присвоєння та зміну  нумерації будинків та споруд на території м. Черкаси», відомостей з Державного реєстру речових права на нерухоме майно, сформованих 23.04.2021,  рішення Черкаської міської ради № 3-1179 від 13.09.2012 «Про надання приватному  підприємству промислово-інвестиційна фірма «Корунд» земельної ділянки  в оренду по вул. Різдвяна, 175», слід зазначити, що в силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких зазначено в ст.ст. 13, 14, 74 ГПК України, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Положеннями ст. 80 цього Кодексу  чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи, зокрема, відповідно до ч. 2 цієї статті  позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. 
За змістом ч. 4  згаданої статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. 
Відповідно до ч. 5 цієї статті у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. 
Отже, за змістом вказаних норм всі докази, які підтверджують заявлені вимоги мають бути подані позивачем одночасно з такою заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована. 
За спливом встановленого процесуального строку відповідач втрачає право на вчинення відповідної процесуальної дії (ч. 1 ст. 118 цього Кодексу).
За приписами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Таким чином, системний аналіз статей 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтовує вимоги  позовної заяви повинні існувати на момент звернення до суду з відповідною заявою, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з заявою. 
Відсутність доказів як на момент подання позову, а тим більше на момент ухвалення судом оскаржуваного рішення, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів в порядку ст.269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 910/10002/19.
Відтак, оскільки вищезгадані докази, які подані позивачем до апеляційного суду, не були подані ним суду першої інстанції і суд не давав їм оцінки, більше того Інформація з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку та Відомості з Державного реєстру речових права на нерухоме майно, які сформовані 23.04.2021, не існували на момент розгляду  справи місцевим судом та на момент ухвалення оскаржуваного рішення (18.03.2021), адже датовані після вищезгаданої дати, апеляційний суд  не приймає ці докази до уваги.
З огляду на наведене, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав  для стягнення з відповідача на користь позивача 241  883, 12 грн. як безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за період з 21.03.2018 по 30.09.2020, відтак в задоволені позову слід відмовити.
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем  заявлено вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 2  400, 00 грн. 
Судові витрати згідно  ч. 1,  п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом (ч. 8 ст. 129 ГПК України) на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ст. 126 ГПК України).
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. В зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.
За змістом наведених законодавчих положень необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів на підтвердження фактичного здійснення таких витрат учасником справи.
Витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядку. Дія цього Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.
У відповідності до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом.
Визначення договору про надання правової допомоги також міститься в ст.1 вказаного Закону, відповідно до якої договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано главою 63 ЦК України. Зокрема, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, які встановлені договором (ст. 903  ЦК України ).
Положеннями ст. 632 ЦК України врегульовано поняття ціни договору, зокрема, визначено, що  ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
За змістом ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При цьому, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв
Таким чином, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Як встановлено матеріалами справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу  відповідачем надано  Договору  про надання правової допомоги від 02.12.202020, укладеного між адвокатом Витріщак Т.І. та ФОП Гайдар І.В., за умовами  п. 4.1 якого  за послуги, передбачені п.п.1.2.1. п. 1.2. цього договору клієнт сплачує адвокату винагороду в розмірі 2   400, 00 грн. 
За послуги, передбачені п.п.1.2.2 п. 1.2 цього договору клієнт сплачує адвокату винагороду в розмірі 600, 00 грн. за кожне судове засідання в Господарському суді Черкаської області у справі №925/1452/20 (п. 4.2 договору).
Відповідно до п. 1.2 Договору надання правової допомоги адвокатом здійснюється шляхом:
1.2.1. складання заяви про закриття провадження у справі;
1.2.2. представництво інтересів клієнта в Господарському суді Черкаської області у справі №925/1452/20.
Крім цього, матеріалами справи встановлено, що відповідачем було сплачено адвокату Витріщак Т.І. 2  400, 00  грн. витрат на професійну правничу допомогу, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера №27/20 від 02.12.2020.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі   статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При цьому, за приписами ч. 6 ст.  126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як встановлено матеріалами справи, позивачем  не надано жодних доказів неспівмірності понесених позивачем витрат на адвокатські послуги позовним вимогам, отже необхідності їх зменшення тощо.
З огляду на наведене, сукупність доказів щодо витраченого адвокатами часу на підготовку матеріалів, участь в судовому засіданні, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі,  відсутність вмотивованого клопотання позивача про зменшення розміру судових витрат,  суд першої інстанції правомірно вважав, що  заявлений відповідачем до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг й виконаних робіт та ціною позову,  відтак підлягає задоволенню в заявленому до стягнення розмірі, а саме, в сумі 2 400, 00 грн.
За аналогічних підстав підлягають задоволеною заявлені відповідачем в апеляційному суді витрати  на правову допомогу в розмірі 2  300, 00 грн., на підтвердження понесення яких до відзиву на апеляційну скарги долучено витяг з Договору про надання правової допомоги від 22.06.2021  та копію квитанції до прибуткового  касового ордеру № 13/21 про сплату 2  300, 00 грн.
Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм  матеріального  права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України  та  ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття   Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006  та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті  його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Черкаської міської ради залишити без задоволення, рішення Господарського суду Черкаської області від 18.03.2021 у справі №  925/1452/20 - без змін. 
Стягнути з Черкаської міської ради (18002, Черкаська обл., . Черкаси, вул. Байди Вишневецького,буд. 36, ідентифікаційний код 25212542) на користь Фізичної особи-підприємця Гайдар Інеси Валентинівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 2  300, 00 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Видачу наказу доручити Господарському суду Черкаської області.
Матеріали справи № 925/1452/20 повернути до Господарського суду Черкаської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.  

                                                                  Повний текст постанови складено 04.10.2021

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                С.Р. Станік

                                                                                О.В. Тищенко