ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/4498/20  Номер провадження 22-ц/814/2073/21	Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В. І.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,
при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 липня 2021 року (повний текст рішення складено 09 липня 2021 року) у справі за позовом  ОСОБА_1 до приватного підприємства «Анкар Транс» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

                                                В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного підприємства «Анкар Транс» (далі – ПП «Анкар Транс») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтуванні позовних вимог вказано, що згідно наказу №2 від 13 жовтня 2020 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу диспетчером автомобільного транспорту з 15 жовтня 2020 року у ПП «Анкар Транс». 
Зранку 17 листопада 2020 року директор ПП «Анкар Транс» ОСОБА_2 викликав до свого кабінету ОСОБА_1 та став погрожувати їй звільненням за ініціативою власника, мотивуючи свої погрози тим, що ОСОБА_1 при оформленні на роботу не попередила керівництво підприємства про свою вагітність, чим, на думку директора, вчинила шахрайські дії по відношенню до нього. 
Під тиском директора ПП «Анкар Транс», ОСОБА_1 написала заяву про звільнення 17 листопада 2020 року за згодою сторін. На момент написання заяви ОСОБА_1 перебувала в пригніченому психологічному стані, не усвідомлювала наслідків своїх дій, та не мала бажання розривати трудові відносини з підприємством. 
Окрім того, ОСОБА_1 , є одинокою матір`ю, яка сама виховує і утримує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Незважаючи на вищевказані обставини, відповідач наказом № 1 від 17 листопада 2020 року звільнив з роботи ОСОБА_1 , диспетчера автомобільного транспорту за згодою сторін згідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України. 
Прохала визнати незаконним та скасувати наказ №1 від 17 листопада 2020 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 , диспетчера автомобільного транспорту, 17 листопада 2020 року за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на посаді диспетчера автомобільного транспорту; стягнути з ПП «Анкар Транс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток час вимушеного прогулу виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 206,99 грн починаючи з 17 листопада 2019 року по день ухвалення рішення суду, котрий на день звернення до суду становив 2897, 86 грн.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 липня 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ПП «Анкар Транс» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено відсутність домовленості сторін про розірвання трудового договору за взаємною згодою та не доведено наявність обставин викладених позивачем щодо неможливості усвідомлення нею своїх дій під час написання заяв на звільнення та видачі наказу.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Із рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 липня 2021 рокуне погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку. 
В апеляційній скарзі прохає скасувати рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 липня 2021 року та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Позиції учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що судове рішення є несправедливим, незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_1 в день звільнення фактично перебувала під постійним контролем заступника директора ПП «Анкар Транс» ОСОБА_4 , а заяви про звільнення не були зареєстровані у відповідному журналі.
Також вказано, що враховуючи наявність двох заяв датованих одним днем про звільнення ОСОБА_1 , неможливо встановити на підставі якої заяви відбулося розірвання трудового договору за згодою сторін.
При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував, що позивач є одинокою матір`ю, яка самостійно виховує і утримує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів про наявність будь-яких порушень під час ухвалення рішення у справі, а зводиться лише до нічим необґрунтованих міркувань про обставини, які не мають юридичного значення та не підтверджуються жодними доказами.
Також вказано, що згода сторін на припинення трудових відносин відображена у заяві позивача та наказі про звільнення, виданому керівником ПП «Анкар Транс», при цьому неважливо чи мав місце факт реєстрації заяви у відповідному журналі.
Разом з тим, представник відповідача наголошував, що позивач не здійснювала дій з метою анулювання домовленостей про припинення трудового договору.
Прохали відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
Позивач ОСОБА_1 та її представник вимоги апеляційної скарги підтвердили та прохали їх задовольнити в повному обсязі з підстав, які наведені у ній.
Представник ПП «Анкар Транс» проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, прохала оскаржуване судове рішення залишити без змін.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно наказу №2 від 13 жовтня 2020 року ОСОБА_1 прийнято на роботу з 15 жовтня 2020 року диспетчером автомобільного транспорту (а.с. 8).
17 листопада 2020 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення за згодою сторін з 17 листопада 2020 року (а.с. 33-34).
Наказом № 1 від 17 листопада 2020 року про звільнення з роботи, звільнено з роботи ОСОБА_1 , диспетчера автомобільного транспорту, 17 листопада 2020 року за згодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України (а.с. 9).
З вищевказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 17 листопада 2020 року, про що в наказі №1 присутня відповідна інформація з підписом позивача.
Вказане також підтверджується наявними записами у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 02 серпня 2011 року (записи №6 та №7) (а.с. 10).
У довідці №183/129 від 20 листопада 2020 року зазначено, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в жіночій консультації №1 з приводу вагітності (а.с. 11).
З книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них вбачається, що на підставі наказу №1 від 17 листопада 2020 року ОСОБА_1 17 листопада 2020 року отримала трудову книжку при звільненні (а.с. 36-37).
У довідці від 08 січня 2021 року вказано, що ОСОБА_1 з 18 листопада 2020 року на роботу не виходила (а.с. 46), що підтверджується також витягом з табелю обліку використання робочого часу (а.с. 61, зворот).
Позиція суду апеляційної інстанції
Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.
Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін трудового договору, при цьому пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Тобто передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.
Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясовувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 183/7159/18 (провадження № 61-9167св20) зроблено висновок, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 власноручно написала заяву про звільнення з роботи з 17 листопада 2020 року за згодою сторін, що надавало підстави та зобов`язувало відповідача провести звільнення позивача за згодою сторін, як це передбачено статтею 36 КЗпП України.
Отже, підставою для звільнення позивача стала її особиста письмова заява з проханням звільнити її з займаної посади за угодою сторін з 17 листопада 2020 року. При цьому, зі змісту заяви, яка міститься в матеріалах справи, слідує, що позивачка власноручно написала заяву про її звільнення за угодою сторін з 17 листопада 2020 року. Вказана заява була прийнята відповідачем, про що свідчить виданий на її підставі наказ №1 від 17 листопада 2020 року. Тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору. Жодних доказів вчинення щодо позивача відповідачем тиску, погроз, примушування до написання заяви про звільнення з 17 листопада 2020 року матеріали справи не містять.
Щодо інших доводів апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги щодо написання заяви під впливом психологічного тиску не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та нести ризик відповідних наслідків.
У справі відсутні належні та допустимі докази написання заяви про звільнення під тиском з боку відповідача. Вказане підтверджується також показами свідків.
Посилаючись на те, що заява про звільнення за угодою сторін була нею написана під тиском відповідача, позивач не навела переконливих доказів і мотивів таких дій роботодавця, а також доказів, які б свідчили про неприязне чи упереджене ставлення до неї роботодавця. Ураховуючи наведене, а також укладену сторонами угоду про розірвання трудового договору, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про недоведеність позивачем її тверджень про відсутність у неї добровільного волевиявлення на звільнення за угодою сторін.
Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження зміни рішення як позивачем, так і роботодавцем щодо звільнення та анулювання написаних заяв про звільнення з метою продовження подальшої трудової діяльності. Натомість в матеріалах справи міститься інформація, що  ОСОБА_1 з 18 листопада 2020 року на роботу не виходила, що свідчить про усвідомлення позивачем факту розірвання трудових відносин з відповідачем.
Колегія суддів звертає увагу, що довідка №183/129 від 20 листопада 2020 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в жіночій консультації №1 з приводу вагітності, не підтверджує обставини, на які посилається позивач як на підставу свого позову, адже вона видана після виникнення спірних правовідносин, що унеможливлює встановити факт обізнаності відповідача про вагітність позивача.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що довід щодо неналежності звільнення позивача з підстави відсутності візування директором підприємства заяв позивача про звільнення не заслуговує на увагу, адже наказ №1 про звільнення позивача від 17 листопада 2020 року, виданий на підставі заяви позивача та підписаний директором.
Щодо наявності двох заяв позивача про звільнення від 17 листопада 2020 року, то даний факт не впливає на законність та обґрунтованість рішення суду, адже ці дві заяви мають зазначені позивачем дати звільнення та підписані особисто ОСОБА_1 .
Слід відмітити, що вагітність позивача та факт виховання нею самостійно дитини не впливає на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, який дослідивши матеріали справи, ухвалив законне і мотивоване рішення про відмову у задоволенні позову.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що вагітність не є перешкодою для звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 липня 2021 року– залишити без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                                                В.П. Пікуль 

Судді                                                                                        Т.В. Одринська 

О.О. Панченко