П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2021 року
м. Рівне

Справа № 565/284/15-ц
Провадження № 22-ц/4815/1032/21

Головуючий у Кузнецовському міському суді 
Рівненської області: суддя Горегляд О.І.
Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції: 
20 год. 12 хв. 17 липня 2021 року
(вступна і резолютивна частини)
в м. Вараш Рівненської області 
Повний текст судового рішення складено: 22 липня 2021 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М. 
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 (правонаступники - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 );
відповідач - ОСОБА_5 (правонаступник - ОСОБА_6 );

представники учасників справи:
ОСОБА_2 - адвокат Русін Тетяна Сергіївна;
ОСОБА_6 - адвокат Бордюженко Елла Ростиславівна;

за участі: ОСОБА_6 та представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Русін Тетяни Сергіївни та ОСОБА_3 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17 липня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування квартири,
в с т а н о в и в:
У березні 2015 року в суд звернулась ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_5 з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 09 вересня 2004 року. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначала про те, що наприкінці 2004 року її внучка - ОСОБА_5 запропонувала їй свої послуги по догляду, забезпеченню харчуванням, утримання квартири в належному стані і натомість просила передати квартиру АДРЕСА_1 . Восени 2004 року, скориставшись перебуванням її сина - ОСОБА_2 та його сім`ї за межами України, відповідач приїхала до неї та запропонувала піти до нотаріальної контори для укладення договору довічного утримання, на що позивач погодилася. Згідно з доводами ОСОБА_1 вона не дала згоди на укладення договору дарування на вказану квартиру на пропозицію ОСОБА_5 , висловлену в кабінеті нотаріуса, зазначивши про домовленість щодо укладення договору довічного утримання, а також, що їй невідомі наслідки укладення оспорюваного договору. Однак на її зауваження відповідач розповіла, що договір дарування і договір довічного утримання є тотожні і різниці між ними немає. За твердженнями ОСОБА_1 , вона не читала підписаного договору, адже ОСОБА_5 забрала договір і в подальшому не надала можливості ознайомитися із його змістом. Перші два місяці після укладення договору, як зазначала позивач, відповідач сумлінно виконувала свої зобов`язання, а потім припинила забезпечувати її харчуванням, доглядати і поїхала до своєї матері - ОСОБА_4 (дочки ОСОБА_1 ) у м. Нововолинськ Волинської області. Після від`їзду відповідача протягом 2004-2013 років позивач проживала і забезпечувала себе сама без будь-якої допомоги зі сторони ОСОБА_5 , самостійно виконувала всі побутові роботи по утриманню квартири та сплачувала комунальні послуги. Проте на початку 2014 року вона почала почуватися дуже погано, тому звернулася за допомогою до ОСОБА_4 , яка погодилася доглядати за нею при умові укладення договору довічного утримання, позаяк її дочка - ОСОБА_5 вигнала її з квартири, де вона проживала. У вересні 2014 року, отримавши від ЖЕД №2 рахунок за комунальні послуги за серпень 2014 року, ОСОБА_1 помітила, що особовий рахунок № НОМЕР_1 по оплаті цих послуг рахується не за нею, а за ОСОБА_5 . Вказувала, що з цього приводу вона звернулася до працівників ЖЕД №2, які повідомили, що власником квартири є ОСОБА_5 , яка 15 квітня 2010 року уклала з Кузнецовським міським комунальним підприємством договір з надання послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та надання комунальних послуг населенню. ОСОБА_1 звернулася до своєї дочки - ОСОБА_4 , яка надала їй оригінали договору дарування спірної квартири від 09 вересня 2004 року, технічного паспорта та договору на надання послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та надання комунальних послуг населенню №659 від 15 квітня 2010 року. Лише у вересні 2014 року вона дізналася, що між сторонами був укладений договір дарування, про що вона не заявляла. Договір дарування квартири АДРЕСА_1 був складений з порушенням законодавства, оскільки при його складанні вона була введена в оману діями відповідача і при його підписанні була впевнена, що підписує договір довічного утримання. При цьому ОСОБА_5 скористалась тим, що вона (позивач) має поганий зір і не може прочитати підписаний нею документ, а також їх родинними стосунками. ОСОБА_1 зазначала, що оспорюваний договір порушує її права, оскільки в силу похилого віку і стану здоров`я, укладаючи договір, мала на меті відчуження на користь відповідача квартири, яка є єдиним її житлом, лише за умови довічного утримання. При укладенні договору, як вказувала позивач, вона помилилася у правовій природі правочину, його правових наслідках, правах і обов`язках сторін, так як вважала, що укладений правочин є договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона зобов`язувалась здійснювати постійний догляд та утримання і лише після її смерті до відповідача перейшло б право розпорядження нерухомим майном. Як правову підставу позову ОСОБА_1 покликалася на ч.3 ст. 203, ч.1 ст. 229, ч.2 ст. 235 ЦК України. Окрім цього, ОСОБА_1 просила суд накласти заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 .
23 квітня 2015 року представник позивача ОСОБА_1 - Русін Т.С. змінила підставу поданого ОСОБА_1 позову зі ст. 229 ЦК України на норму ст. 234 ЦК України. 
Заочним рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19 червня 2015 року, залишеним без змін 06 серпня 2015 року Апеляційним судом Рівненської області, відмовлено повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 09 вересня 2004 року.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 06 серпня 2015 року скасовано, а справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Заочним рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 липня 2016 року позов задоволено повністю та визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 36,4 кв.м., житловою площею 21,4 кв.м., укладений 09 вересня 2004 року між ОСОБА_1 , як дарувальницею, з однієї сторони, і ОСОБА_5 , як обдаровуваною, з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймасом В.О. 09 вересня 2004 року і зареєстрований в реєстрі за №1954 (бланк ВВК №849741).
Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2018 року замінено померлого позивача її правонаступниками - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_3 .
Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення задоволено, скасовано заочне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 липня 2016 року.
Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненсько області від 05 травня 2020 року залучено ОСОБА_6 до участі в справі як правонаступника відповідача. 
Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування квартири.
На рішення суду представником ОСОБА_2 - адвокатом Русін Т.С. та ОСОБА_3 подано апеляційні скарги, де вони покликалися на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
На обґрунтування апеляційної скарги представником ОСОБА_2 зазначалось, що заява про перегляд заочного рішення не підлягала до задоволення, адже вона була подана з пропуском строку її подання. Тому були відсутні правові підстави перегляду цього рішення. Також вказувалось про те, що судом не враховано фіктивність договору дарування, оскільки він був вчинений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались, і не був спрямований на реальне настання цих правових наслідків, так як через похилий вік позивач була впевнена, що укладає договір довічного утримання, а не дарування. Крім того, представник позивача покликалася на неврахування судом таких обставин як відсутність факту прийому-передачі квартири після укладення договору дарування, а також відсутність іншого житла у позивача, крім спірної квартири. Вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права ОСОБА_1 не пропустила, тому що дізналась про порушення свого права на приватну власність у вересні 2014 року, а з позовом звернулась у лютому 2015 року, не порушуючи строк позовної давності. 
З викладених міркувань просила рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17 липня 2021 року скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 судові витрати.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 вважає, що судом допущені помилки у питаннях встановлення дійсних обставин справи, а також у застосуванні норм матеріального та процесуального права. На її думку, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що у момент укладення, підписання і нотаріального посвідчення договору дарування квартири позивачу були відомі зміст цього договору, його правова природа, права і обов`язки сторін та правові наслідки укладання такого договору. Вказує на відсутність доказів у матеріалах справи на підтвердження зазначених обставин, а тому вважає, що оспорюваний договір був укладений з порушенням норм чинного законодавства України.
З висловлених позицій просила оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Мотивувала свою позицію тим, що доводи апеляційних скарг є безпідставними та необґрунтованими і зводяться лише до суб`єктивної переоцінки доказів заявниками.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявників, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості позову, оскільки факт укладення договору дарування квартири підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи та встановленими під час судового розгляду. 
Оскільки позивачем належним чином не обґрунтовано своїх вимог і не представлено засобів доказування, які свідчили би про фіктивність оспорюваного договору, тому в задоволенні позову відмовлено.
Як з`ясовано матеріалами справи, 09 вересня 2004 року між ОСОБА_1 , як дарувальницею, з однієї сторони, і ОСОБА_5 , як обдаровуваною, з другої сторони, укладено договір дарування квартири, згідно з яким дарувальниця подарувала, а обдаровувана прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з 1 (однієї) жилої кімнати, загальною площею 36,4 кв.м. (житлова площа 21,4 кв.м). Цей договір дарування квартири посвідчено приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймасом В.О. 09 вересня 2004 року і зареєстровано в реєстрі за №1954 (бланк ВВК №849741).
За змістом договору дарування квартири також встановлено, що ця квартира належить дарувальниці на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УТЖКГ Рівненської АЕС 29 червня 1993 року згідно з розпорядженням №102 від 29 червня 1993 року, та зареєстрованого в Кузнецовському міському бюро технічної інвентаризації за №6к-524-931 (реєстраційний №2016943 в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно). Цей дар сторони оцінюють в 11200 (одинадцять тисяч двісті) гривень. У відповідності з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Кузнецовським МБТІ 31 серпня 2004 року за №4594726, інвентаризаційна оцінка квартири, що відчужується, складає 11110 (одинадцять тисяч сто десять) гривень. Дарувальниця стверджує, що квартира, яка є предметом цього договору, на момент його укладення нікому іншому не відчужена, не заставлена, в судовому спорі і під забороною (арештом) не перебуває, прав щодо неї у третіх осіб немає. Користування придбаною квартирою здійснюється обдаровуваною відповідно до Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572. Характеристика квартири та її обладнання наведена в технічному паспорті, який є складовою частиною цього договору. Витрати, пов`язані зі складанням та посвідченням цього договору, сплачує обдаровувана. Зміст п.13 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями обдаровуваній нотаріусом роз`яснено. Цей договір складено і підписано в двох примірниках, один з яких призначається для зберігання в справах приватного нотаріуса Кузнецовського міського нотаріального округу Приймаса В.О., а другий, що має силу оригіналу, видається обдаровуваній. Вказаний договір містить підписи сторін: ОСОБА_1 і ОСОБА_5 .
Посвідчуючи вказаний договір, приватний нотаріус Кузнецовського міського нотаріального округу Приймас В.О. вчинив запис про те, що договір підписано сторонами у його присутності, особу сторін встановлено, їх дієздатність та факт належності квартири, що відчужується, ОСОБА_1 перевірено. Цей договір підлягає реєстрації в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Дані обставини судом встановлено із копії договору дарування квартири від 09 вересня 2004 року, відповідність якої оригіналу засвідчена приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймасом В.О. 09 вересня 2004 року, що зареєстровано в реєстрі за №1956. (т.1 а.с.136).
Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів №98242, виданий Кузнецовською державною нотаріальною конторою 09 вересня 2004 року, сформований нотаріусом Ріцькою Г.І. (т.1 а.с.7), свідчить, що зазначений договір дарування квартири зареєстровано Кузнецовською державною нотаріальною конторою 09 вересня 2004 року в Державному реєстрі правочинів 15:48, реєстраційний номер: 91315.
Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5779883, виданий комунальним підприємством «Кузнецовське міське бюро технічної інвентаризації» 09 грудня 2004 року (т.1 а.с.6), вказує, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано комунальним підприємством «Кузнецовське міське бюро технічної інвентаризації» 09 грудня 2004 року за ОСОБА_5 (номер запису: 524-931 в книзі:6к) на підставі договору дарування /ВВК №849741 р.№1954/ від 09 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Рівненської області Приймасом В.О. Ця ж обставина про реєстрацію в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно вказана на копії договору дарування квартири, доданій ОСОБА_1 до позовної заяви (т.1 а.с.5).
Ці письмові докази в сукупності з показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 очевидно підтверджують, що 09 вересня 2004 року ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 . Після нотаріального посвідчення договору дарування квартири від 09 вересня 2004 року, нотаріусом Кузнецовського міського нотаріального округу Приймасом В.О. 09 вересня 2004 року видано обдаровуваній - ОСОБА_5 другий примірник вказаного договору, який має силу оригіналу. Право власності відповідача на цю квартиру зареєстровано комунальним підприємством «Кузнецовське міське бюро технічної інвентаризації» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 09 грудня 2004 року. Окрім цього, ОСОБА_5 мала безперешкодний доступ до зазначеної квартири, мала у володінні ключі від вхідних дверей цієї квартири, що були надані позивачкою ОСОБА_1 .
Отже, вказаний правочин дарування квартири є реальним, а зазначені в ньому обставини відповідають дійсності.
Відповідно до ч.ч.1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до ст. 744 ЦК України  за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Аналіз вказаних цивільних правових норм дає підстави стверджувати, що договір дарування і договір довічного утримання (догляду) є різними правочинами за своєю суттю, правовою природою, правами і обов`язками сторін. Так, правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання будь-якої винагороди - безоплатно, а за договором довічного утримання (догляду) передача власником свого майна у власність іншої особи здійснюється взамін зобов`язань набувача щодо забезпечення відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Крім того, судом встановлено, що  ОСОБА_5  народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ці дані підтверджуються її паспортом серії НОМЕР_2 , виданим Нововолинським МВ УМВС України у Волинській області 13 липня 2000 року.
Договір дарування квартири був укладений та нотаріально посвідчений 09 вересня 2004 року, тобто у день народження ОСОБА_5 . Цей факт також побічно вказує на безоплатність передачі ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_5 .
Обставини, що встановлені зі свідчень допитаних у судовому засіданні свідків, дають підстави суду для тверджень, що станом на момент укладення і підписання договору дарування квартири від 09 вересня 2004 року ОСОБА_1 мала задовільний стан здоров`я, розуміла значення своїх дій та керувала ними, писала і читала без окулярів, одержувала пенсію, утримання та догляду не потребувала.
Отже, правильно встановлено, що позивачу були достовірно відомі зміст зазначеного договору дарування квартири від 09 вересня 2004 року, його правова природа, права і обов`язки сторін та правові наслідки укладення такого договору. Належних і допустимих доказів, які б спростовували ці обставини, ОСОБА_1 , її представником, правонаступниками суду не надано. Переконливих даних про те, що ОСОБА_1 станом на 09 вересня 2004 року була неписьменною або сліпою, встановлено не було. Записи у медичній документації, які містять виправлення, викликають обґрунтований сумнів і з врахуванням заперечень ОСОБА_5 і її правонаступника та їх представника та з огляду на їх спростування, наведені ОСОБА_5 , правонаступником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , правонаступником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , правонаступником ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , свідками ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 у наданих у судовому засіданні показаннях, не можуть бути покладеними в основу судового рішення про задоволення позовних вимог.
Окрім іншого, судом перевірено, що відсутність у позивачки наміру, спрямованого на укладення із ОСОБА_5 договору довічного утримання, станом на 09 вересня 2004 року, також доводиться тим, що перебуваючи на обліку у територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м.Вараш Рівненської області ОСОБА_1 за віком з 01 листопада 2007 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , неодноразово у документах під своїм підписом вказувала про відсутність укладеного нею договору довічного утримання.
Досліджені судом обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 чітко розуміла та усвідомлювала той факт, що станом на час укладення і дії вказаних угод та договорів із територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м.Вараш виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області, що відбулося після 09 вересня 2004 року, нею не було укладено договору довічного утримання (догляду). Ці обставини також доводяться показаннями свідка ОСОБА_8 .
Тобто 09 вересня 2004 року, укладаючи з ОСОБА_5 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 мала намір безкоштовно, тобто в дар, передати спірну квартиру у власність ОСОБА_5 із створенням саме тих правових наслідків, які обумовлені зазначеним договором, і цей договір ОСОБА_1 не вважала договором довічного утримання (догляду).
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки договір дарування квартири від 09 вересня 2004 року не є фіктивним, волевиявлення ОСОБА_1 і ОСОБА_5 є вільним і відповідають їх внутрішній волі. При цьому оспорюваний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Щодо покликань апеляційних скарг про те, що заява про перегляд заочного рішення щодо визнання недійсним договору дарування не підлягала до задоволення, адже була подана з пропуском строку її подання, а тому були відсутні правові підстави перегляду цього рішення, то вони є безпідставними з таких міркувань.
Всі судові повістки та інші документи направлялись відповідачу рекомендованими листами з повідомленням були повернуті до суду за закінченням термін їх зберігання, а виклик через публікацію відповідного оголошення у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери не здійснювався. 
Жодних переконливих аргументів про обізнаність відповідача про існування даного цивільно-правового спору до 31 жовтня 2017 року, коли вона ознайомилась із заочним рішенням суду, в апеляційних скаргах не наведено, а їх аргументи зводяться лише до голослівних висловлювань без належного мотивування.
З приводу доводів заявників про фіктивність договору дарування, оскільки він був вчинений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались, і не був спрямований на реальне настання цих правових наслідків, позаяк через похилий вік позивач була впевнена, що укладає договір довічного утримання, а не дарування, то апеляційний суд з ними не згоден з огляду на висновки, що викладені в оскаржуваному рішенні.
Відхиляються твердження апеляційних скарг на рахунок відсутність факту прийому-передачі квартири після укладення договору дарування, а також відсутність іншого житла у позивача, крім спірної квартири, оскільки їх авторами не доведено, яким чином вони спростовують висновки суду про правомірність оспорюваного договору.
Між тим, з приводу покликань заявників про те, що позовна давність на звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права ОСОБА_1 не пропущена, тому що дізналась про порушення свого права на приватну власність у вересні 2014 року, а позов пред`явила у лютому 2015 року, не порушуючи цей матеріально-правовий строк, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції.
Так, судом встановлено, що на момент подання даного позову ОСОБА_1 в суд - 02 березня 2015 року - позовної давності сплив, адже оспорюваний ОСОБА_1 правочин був вчинений 09 вересня 2004 року. Поважних причин пропуску строку позовної давності, встановленого законом, у позовній заяві не наведено і їх наявності не доведено.
Також доводи ОСОБА_1 про те, що про договір дарування квартири від 09 вересня 2004 року вона дізналася у вересні 2014 року не підтверджені доказами та спростовуються показаннями ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , наданими у судовому засіданні.
На переконання суду, рахунок за серпень 2014 року і договір №659 про надання послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій та надання комунальних послуг населенню від 15 квітня 2010 року, укладений між ЖЕД-2 КМКП в особі начальника Жук Т.В. та ОСОБА_5 - власником квартири АДРЕСА_1 є штучно створеними документами без участі ОСОБА_5 з метою обґрунтування заявлених позовних вимог та відсутності пропуску позивачем позовної давності. При цьому суд урахував, що номер особового рахунку НОМЕР_1 , кількість мешканців - 1 особа та наявність пільг - 50% як ветерана війни залишився незмінним як у попередньому рахунку за липень 2014 року, а оспорюваний договір укладений не ОСОБА_5 , а іншою особою - ОСОБА_5 , від імені якої поставлено підпис "Киця".      
Інші аргументи заявників не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Хоча згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, проте будь-яких доказів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявники не надали, а апеляційним судом таких доказів здобуто не було.
Тому доводи апеляційних скарг не спонукають до скасування оскаржуваного рішення, оскільки фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів і тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у зручний спосіб, який має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновку суду першої інстанції.
Приходячи до переконання про відхилення апеляційних скарг, колегія суддів бере до уваги також положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", пункт 32). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Русін Тетяни Сергіївни та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 17 липня 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 05.10.2021

Головуючий:                                                         С.В. Хилевич

Судді:                                                                 С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук