ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/4917/21	

головуючий суддя І інстанції –Ільков В.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,
                               суддів:  Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2021 року в адміністративній справі №160/4917/21 за позовом   ОСОБА_1   до  Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив:
- зобов`язати відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до загального періоду трудового стажу:
- період роботи (праці) в Малому Приватному Підприємстві “Крок” (в період часу з 10.06.1991 року по 04.12.1992 року);
- період роботи (праці), як засудженого, під час відбування покарання у виді позбавлення волі, у виправно-трудовій установі, у кримінально-виконавчий установі протягом часу:  а) з 28.05.1987 року по  15.01.1988 року; б) з 04.11.1988 року по 24.08.1989 року;   в) з 01.06.1996 року по 29.07.1997 року; г) з 19.10.1998 року по 07.12.1999 року, із зарахуванням ОСОБА_1 вищевказаних періодів страхового стажу у відповідний період трудового стажу, який необхідний для призначення пенсії за віком; 
- зобов`язати відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до загального періоду страхового стажу:
- період роботи (праці) в Малому Приватному Підприємстві “Крок” (в період часу з 10.06.1991 року по 04.12.1992 року);
- період роботи (праці), як засудженого, під час відбування покарання у виді позбавлення волі, у виправно-трудовій установі, у кримінально-виконавчий установі протягом часу:  а) з 28.05.1987 року по  15.01.1988 року; б) з 04.11.1988 року по 24.08.1989 року;   в) з 01.06.1996 року по 29.07.1997 року; г) з 19.10.1998 року по 07.12.1999 року, із зарахуванням позивачу ОСОБА_1 вищевказаних періодів страхового стажу у відповідний період страхового стажу, який необхідний для призначення пенсії за віком; 
- визнати протиправними дії відповідача: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, які полягають у відмові у здійсненні зарахувань вищевказаних періодів  позивача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трудового стажу у відповідні періоди трудового стажу, який необхідний позивачу, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для призначення пенсії за віком, яка письмово викладена у тексті листа відповідача від 09 грудня 2020 року №241618 “Про розгляд звернення”; 
- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у відмові у здійсненні зарахувань вищевказаних періодів позивача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , страхового стажу у відповідні періоди страхового стажу, який необхідний позивачу, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для призначення пенсії за віком, яка письмово викладена у тексті листа відповідача від 09 грудня 2020 року № 241618 “Про розгляд звернення”.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2021 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вищезазначене рішення, як незаконне та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що пенсійний орган протиправно відмовив у зарахуванні позивачу до страхового стажу періоду роботи (праці) в Малому Приватному Підприємстві “Крок” (в період часу з 10.06.1991 року по 04.12.1992 року) та періоду роботи (праці), як засудженого, під час відбування покарання у виді позбавлення волі, у виправно-трудовій установі, у кримінально-виконавчий установі протягом часу:  а) з 28.05.1987 року по  15.01.1988 року; б) з 04.11.1988 року по 24.08.1989 року;   в) з 01.06.1996 року по 29.07.1997 року; г) з 19.10.1998 року по 07.12.1999 року, із зарахуванням ОСОБА_1 вищевказаних періодів страхового стажу у відповідний період трудового стажу, який необхідний для призначення пенсії за віком.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останнє просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції, позивач, ОСОБА_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058).
Судом встановлено, що 26.11.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою  з питання обчислення страхового стажу. 
Листом від 09.12.2020 року за №24618 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивачу про те, що згідно записів трудової книжки №12 в графі № 2 зазначено дату прийняття на роботу у малому підприємстві «Крок» з 10.06.1992 року, але в графі № 4 «на підставі чого внесено запис (документ, його дата та номер)» зазначено наказ від 10.06.1991 року №29.  Інші документи для підтвердження стажу роботи у малому підприємстві «Крок» не надавались. Тому, період роботи позивача з 10.06.1991 по 04.12.1992 до страхового стажу, не зараховано. Відповідно до довідки про заробітну плату від 19.03.2019 року № 80/7-36, яка видана державним підприємством «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 80)» за час відбування покарання у колонії позивач  працював з 28.05.1987 року по 14.01.1988 року та з 04.11.1988 року по 24.08.1989 року, де накази про прийом на роботу та звільнення  з роботи не оформлялись та відрахування в Пенсійний фонд та фонди соціального страхування із заробітної плати не проводились.  Відповідно до довідки про заробітну плату від 11.03.2019 року № 45/4-1131, яка видана державною установою «Софіївська виправна колонія № 45», позивач у період відбування покарання з 01.06.1996 року по 29.07.1997 року  та з 19.10.1998 року по 07.12.1999 року отримував заробітну плату без відрахування в Пенсійний фонд страхових внесків. Отже, на думку відповідача, до страхового стажу періоди відбування позивачем  покарання у вигляді позбавлення волі з 28.05.1987 року по 14.01.1988 року, з 04.11.1988 року по 24.08.1989 року, з 01.06.1996 року по 29.07.1997 року, з 19.10.1998 року по 07.12.1999 року не підлягають зарахуванню. 
Не погодившись з наведеними висновками пенсійного органу, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що пенсійний орган при прийнятті рішення в частині відмови у зарахуванні до трудового стажу позивача періоду роботи під час відбування покарання у період з 28.05.1987 року по 14.01.1988 року, з 04.11.1988 року по 24.08.1989 року, з 01.06.1996 року по 29.07.1997 року, з 19.10.1998 року по 07.12.1999 року,  діяв у межах своїх повноважень та на підставі закону. Зауважено, що пенсійний фонд дійшов обґрунтованого висновку про відмову позивачу у зарахуванні до страхового стажу періоду його роботи, саме  з 10.06.1991 року по 04.12.1992 року у малому підприємстві «Крок».  
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до п. «а» ч.3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується, крім іншого: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Відповідно до ч. 2 ст. 122 Кримінально-виконавчого кодексу України особи, яким до відбування покарання призначена пенсія, підлягають державному пенсійному забезпеченню на загальних підставах. Час роботи засуджених у період відбування ними покарання у виді позбавлення волі зараховується у стаж роботи для призначення трудової пенсії.
Таким чином достатньою та необхідною правовою підставою для зарахування до страхового стажу особи, який враховується при призначенні їй пенсії, періоду відбування покарання у відповідному закладі обмеження чи позбавлення волі є наявність сукупності двох умов: 1) підтвердження трудового стажу особи відповідною довідкою; 2) сплата страхових внесків протягом такого періоду.
Згідно положень абзацу п`ятого частини першої статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що період страхового стажу до 1 липня 2000 року підтверджується даними, обчислюється на підставі довідки про нараховані суми грошового забезпечення та сплачені страхові внески.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 03.04.2018 року по справі № 211/3009/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи з 28.05.1987 року по 14.01.1988 року, з 04.11.1988 року по 24.08.1989 року, з 01.06.1996 року по 29.07.1997 року, з 19.10.1998 року по 07.12.1999 року була відсутність інформації про сплату страхових внесків за вказаний період роботи.
Як вбачається з поданої поивачем довідки Державної установи «Софіївська виправна колонія (№15)» від 11.03.2019 року № 45/4-1132, останній дійсно залучався до праці у швейному цеху у період з червня 1996 року по грудень 1999 року та отримував заробітну плату. Однак, як зазначено у довідці, страхові внески з заробітної плати не утримувались і не перераховувались.
Також, згідно довідки Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№80)» від 19.03.2019 року № 80/7-36, позивач у період з 28.05.1987 року по 15.01.1988 року та з 04.11.1988 року по 24.08.1989 року працював на підприємстві установи в якості підсобного робітника та отримував заробітну плату. Відрахування в пенсійний фонд та фонди соціального страхування із заробітної плати не проводились.
Також, доказів відрахування страхових внесків за інші періоди роботи, позивачем до суду подано не було.
Відтак, з огляду на викладені обставини, колегія  суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що пенсійний орган при прийнятті рішення в частині відмови у зарахуванні до трудового стажу позивача періоду роботи під час відбування покарання у період з 28.05.1987 року по 14.01.1988 року, з 04.11.1988 року по 24.08.1989 року, з 01.06.1996 року по 29.07.1997 року, з 19.10.1998 року по 07.12.1999 року,  діяв у межах своїх повноважень та на підставі закону.
Щодо періоду роботи позивача у малому підприємстві «Крок» з 10.06.1991 року по 04.12.1992 року, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи до 01.01.2004 року, є трудова книжка.
Згідно з п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року №58,  зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) трудового стажу для
Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі – Порядок № 637)  визначено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній - трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 18 Порядку № 637, якщо неможливо одержати документи внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, трудовий стаж встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу.
Як вбачається з трудової книжки позивача, останній у період з 20.02.1991 року по 08.06.1992 року працював у ЦТОМ «Ингулец». 
Згідно записів трудової книжки в записі №12 в графі № 2 зазначено дату прийняття на роботу у малому підприємстві «Крок» з 10.06.1992 року.
Між тим, у графі № 4 «на підставі чого внесено запис (документ, його дата та номер)» зазначено наказ від 10.06.1991 року №29,  що свідчить про наявність невідповідностей у даті прийняття позивача на роботу.
В свою чергу, документи для підтвердження вказаного стажу роботи у малому підприємстві «Крок», саме у  період  з 10.06.1991 року по 04.12.1992 року позивачем  суду  не надано.  
Доказів наявності страхового стажу за вказаний період, позивачем також подано не було.
Таким чином, з огляду на вказані обставини справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що пенсійний фонд також дійшов обґрунтованого висновку про відмову позивачу у зарахуванні до страхового стражу періоду його роботи, саме  з 10.06.1991 року по 04.12.1992 року у малому підприємстві «Крок».  
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2021 року в адміністративній справі №160/4917/21  - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених     п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.          

   
Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко