справа № 759/1030/20
провадження № 22-ц/824/11475/2021
головуючий у суді І інстанції Шум Л.М.
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
      28 вересня 2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до       ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона із відповідачем перебували у шлюбі з 30 липня 2015 року та від вказаного шлюбу мають сина ОСОБА_3 .
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року шлюб між сторонами розірвано.
Зазначала, що відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не проявляє батьківської уваги, участі у вихованні сина не приймає, тобто дитина знаходиться повністю на її утримані. Оскільки добровільно про сплату аліментів на утримання дитини з відповідачем домовитися їй не вдалося, вона звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму у місяць для дитини відповідного віку. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 1 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно починаючи з 3 грудня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
В жовтні 2019 року позивачка звернулась із заявою до Святошинського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання сина.
У січні 2020 року позивачка звернулась із заявою до Святошинського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві про надання довідки розрахунку заборгованості по аліментам.
16 січня 2020 року позивачкою отримано довідку розрахунку заборгованості по аліментам, відповідно до якої станом на 1 січня 2020 року за відповідачем числиться заборгованість по аліментам у розмірі 67682,99 грн.
Як вказувала позивачка, відповідач протягом тривалого часу не сплачує аліменти на утримання дитини, тобто фактично не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до сина ОСОБА_3 . Зазначає, що матеріальним забезпеченням малолітнього сина займається виключно вона без жодної допомоги з боку відповідача.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 7 березня 2019 року визначено ОСОБА_2 спосіб та порядок участі у спілкуванні та вихованні з дитиною, шляхом встановлення днів зустрічей батька з дитиною: перша та третя суботи кожного місяця з 16 год. 00 хв. у присутності матері, громадянки ОСОБА_1 .
Зазначала, що жодного разу відповідач з березня 2019 року по день подання цієї позовної заяви сина не відвідав, не цікавиться станом його здоров`я, не приймає жодної участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини.
Враховуючи вищевикладене, просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 , стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 840 грн 80 коп.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 1 червня 2021 року відмовлено в задоволені позову.
 Не погоджуючись із указаним рішенням суду  ОСОБА_1   звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що при винесенні рішення судом першої інстанції не взята до уваги довідка ДВС м. Києва про відкриття виконавчого провадження про стягнення аліментів, на момент подання позову розмір заборгованості становив 67 682, 99 грн. На день звернення до суду із апеляційною скаргою  розмір заборгованості становить 141 134, 32 грн. 
Наголошує на тому, що в зв`язку з умисним ухиленням від виконання батьківських обов`язків, 29 червня 2021 року  ОСОБА_1 вимушена була звернутися з заявою до Святошинського управління поліції ГУНП в м. Києві. 
            Зазначає, що судом при винесенні рішення не було взято до уваги те, що відповідачем надано до суду лише п`ять квитанцій про часткову сплату аліментів: 10 липня 2020 року; 5 серпня 2020 року; 6 вересня 2020 року; 6 жовтня 2020 року; 4 листопада 2020 року (а.с.61-66). Натомість ОСОБА_1 було надано до суду всі копії квитанцій та довідок, які підтверджують, що вихованням сина займається лише позивачка, а відповідач жодної участі не приймає.
Вказує, що вона займається розвитком дитини, батько ж ніякої участі не приймає. Даніїл відвідує один раз на тиждень заняття з фехтування, живопису, навчається грі на фортепіано, відвідує заняття з вивчення англійської мови, танці.
Зазначає, що на виховання сина з січня 2020 року нею було витрачено: розваги - 23 035, 69 грн; їжа -101 616, 23 грн; іграшки -52 637,92 грн; стоматологія -10 000 грн; ремонт дитячої кімнати - 100 000 грн; домашня тварина -15 000 грн; одяг - 34 833 грн; відвідування гуртків - 8800 грн щомісяця (копії квитанцій додаються).
Звертає увагу суду на те, що враховуючи відсутність прихильності до батька та потреби у спілкуванні з ним, позбавлення батьківських прав не матиме травматичного впливу на психічний розвиток сина.
14 липня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2 , в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що не дивлячись на наявність судового рішення, яким визначено дні зустрічей батька з дитиною, ОСОБА_1 і наразі чинить відповідачу перешкоди у спілкуванні з сином, налаштовує його проти відповідача, подає надумані скарги до правоохоронних органів, дискредитуючи відповідача та намагаючись штучно створити образ поганого батька.
Зазначає, що ОСОБА_1 не відповідає на телефонні дзвінки. Також зазначає, що 24 червня був день народження дитини, однак відповідач не зміг побачити сина, привітати його, так як позивач переховує дитину.
Звертає увагу суду на те, що не є людиною, яка зловживає спиртними напоями, не є наркоманом, любить свого сина та бажає приймати участь в його вихованні та матеріальному забезпеченні.
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою відповідач заперечує проти обставин, викладених у позові та апеляційній скарзі, та надає докази на спростування доводів    ОСОБА_1 про те, що він не надає матеріальної допомоги на утримання сина, а саме: квитанції про сплату аліментів щомісячно на загальну суму 31 476 грн (а.с.22-36).
В обґрунтування підстав не подання вказаних доказів до суду першої інстанції вказує на те, що відповідач не зміг до початку першого судового засідання подати відповідні докази, оскільки позивачка вказала адресу, за якою ОСОБА_2 не проживав, про що надає суду апеляційної інстанції інформацію стосовно реєстрації (а.с.21).
Відповідно до частин другої - третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Водночас пунктами третім - четвертим частини п`ятої ст. 12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Колегія суддів вважає, що подані відповідачем до суду апеляційної інстанції докази мають істотне значення для правильного вирішення справи, а тому такі докази беруться апеляційним судом до уваги.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.(ч.ч.1,2 ст. 77 ЦПК України)
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник         ОСОБА_4 заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення, без змін.
Позивач ОСОБА_1 (її представник) та третя особа (її представник) до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення на електронну адресу третьої особи, позивач та її представник були повідомлені, про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи.
28 вересня 2021 року до апеляційного суду позивачем ОСОБА_1 було подане клопотання про відкладення розгляду справи. В обгрунтування клопотання зазначено, що в зв`язку із хворобою сина ОСОБА_5 , та відкриттям на ОСОБА_1 лікарняного по догляду за дитиноюпросить перенести розгляд справи. Також вказує, що введення карантину віднесено до форс-мажорних обставин згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникнення і поширення короно вірусної хвороби», з метою недопущення розповсюдження короновірусу, для убезпечення від ризику життя та здоров`я людей, зокрема учасників справи та працівників суду просить визнати причини неявки  поважними та відкласти розгляд справи на інший день.
Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи апеляційний суд виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору  у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Позивачем ОСОБА_1 не указані причини, які унеможливлюють вирішення спору за її відсутності.
Так, жоден із учасників справи не указує на необхідність дослідження нових доказів та не заявляє клопотання про здобуття нових доказів. Отже перевірці підлягають висновки суду першої інстанції на підставі наявних у справі матеріалів, підстав для дослідження нових доказів не встановлено.
Колегією апеляційного суду також враховано, що інтереси позивача представляє адвокат, сторони обізнані про розгляд справи та про визначену судом дату засідання. Представник позивача також не з`явилась до суду, про причини неявки не повідомила.
Стороною позивача у апеляційній скарзі викладено доводи та мотиви, за яких позивач незгодна з оскаржуваним рішенням.
Обставин, які унеможливлюють розгляд справи за відсутності позивача та її представника, які не з`явились у судове засідання, ні у апеляційній скарзі, ні у клопотанні позивача ОСОБА_1 від 28 вересня 2021 року не указані.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав, є винятковим та крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.
Колегія суддів в повній мірі погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про народження батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (а.с. 6).
Судом також встановлено, що згідно заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно починаючи з 3 грудня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9).
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 7 березня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкування з дитиною - задоволено частково. Визначено ОСОБА_2 спосіб та порядок участі у спілкуванні та вихованні з дитиною, шляхом встановлення днів зустрічей батька з дитиною: перша та третя суботи кожного місяця з 16 год. 00 хв. у присутності матері, громадянки ОСОБА_1 (а.с. 7-8).
Згідно довідки розрахунку заборгованості по аліментах ОСОБА_2 - ОСОБА_1 станом на 1 січня 2020 заборгованість зі сплати аліментів складає 67 682,99 грн. (а.с.11).
Також судом встановлено, що ОСОБА_2 9 липня 2020 року, 10 липня 2020 року, 5 серпня 2020 року, 6 вересня 2020 року, 6 жовтня 2020 року, 4 листопада 2020 року сплачено частково аліменти по ВП60596933 (а.с.61- 66).
Згідно висновку №107-40/8462 від 24 грудня 2020 року Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавити батьківських прав громадянина ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 84-85).
Так, відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Відповідно до ст. 164 ЦПК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частин четвертої - шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
За положеннями статті 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року).
Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19 зазначив, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.
Батько дитини бажає спілкуватися з дитиною, проти позбавлення батьківських прав категорично заперечує, а обставини, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову, а саме невиконання батьком батьківських обов`язків та неможливість зміни поведінки в кращу сторону не знайшли свого підтвердження.
Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на те, що матеріали справи містять відповідні докази на підтвердження байдужості відповідача до своєї дитини, оскільки та обставина, що на час звернення позивача до суду з даним позовом вихованням та матеріальним забезпеченням дитини займалась позивач, не свідчить про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.
Колегія суддів звертає увагу на те, що звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з позовом про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкування з дитиною, лише підтверджує бажання відповідача брати участь у вихованні дитини.
Посилання скаржника на те, що із 7 березня 2019 року, а саме з моменту ухвалення рішення, яким відповідачу визначено спосіб спілкування з дитиною, відповідач до дитини так і не з`явився, не цікавиться її розвитком та вихованням не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не може бути самостійною підставою для задоволення позову.
Посилання скаржника на те, що надані нею пояснення суд першої інстанції поставив під сумнів, хоча вони повністю відповідають зібраним у справі доказам, не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки в даному випадку суд оцінив пояснення позивача за своїм внутрішнім переконанням, що відповідає приписам частини 1 статті 89 ЦПК України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.
Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,  апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 1 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 30 вересня 2021 року.
 
Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                              К.П. Приходько
 
                                                                                        С.О. Журба