Номер провадження: 22-ц/813/6005/21 
Номер справи місцевого суду: 522/17381/19
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д.,
Дришлюка А.І., 

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: представника АТ «Альфа-Банк» - Горяга О.В., ОСОБА_1 ,
Соколенка А.О., 

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року по справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , малолітнього ОСОБА_3 , малолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: Служба у справах дітей Одеської міської ради про зняття з реєстраційного обліку та визнання такими, що втратили право користування майном, -
В С Т А Н О В И В:

15 жовтня 2019 року представник АТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду із позовною заявою та просив суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18 вересня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , що є майновими поручителями за зобов`язаннями ОСОБА_5 за договором кредиту №661/19-302 від 17.09.2007р., було укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 передали в іпотеку нерухоме майно: квартиру загальною площею 87,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради за №8-18394 від 24.02.2006р., згідно з розпорядженням від 24.02.2006р. №193947, право власності на яку зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» від 28.02.2006р., номер запису 240 в книзі 593пр-168, за реєстровим №13984598.
У зв`язку із невиконанням ОСОБА_5 зобов`язань із повернення кредиту, 13 грудня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 29489254.
Згідно довідки №197 від 25.02.2019р. вбачається, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 з 19.06.1991 року, ОСОБА_5 – з 14.10.2004 року та діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - з 12.11.2008 року.
Однак, реєстрація та проживання відповідачів у належній позивачу квартирі порушує права позивача як власника на користування та розпорядження об`єктом права власності, а відповідачі в свою чергу втратили право користування квартирою у зв`язку із зверненням стягнення АТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки, що стало підставою для звернення до суду із вказаною позовною заявою.
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2020 року замінено позивача з АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника – АТ «Альфа-Банк».
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року в задоволенні позовної заяви АТ «Альфа-Банк» відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову – Служби у справах дітей Одеської міської ради не з`явився, про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про отримання судових повісток.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41,42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Втручання у право на повагу до житла буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).
Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та 
статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, – це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону України «Про іпотеку».
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».
Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до частини другої статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
За статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Згідно практики Верховного Суду вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.
Так в постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено також висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.
Зазначена правова позиція також викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі №753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), згідно якої відносини з приводу виселення колишнього власника з житла, що передано в іпотеку, підпадають під дію статті 109 ЖК УРСР, при цьому вказано, що єдина можливість виселити колишнього власника з займаного житла це одночасно з виселенням надати такій особі інше постійне жиле приміщення. Виключенням є звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані колишнім власником за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).
Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.
При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року №6-1449цс15, №6-2947цс15, 25 листопада 2015 року №6-1061цс15, 16 грудня 2015 року №6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року №6-2830цс15.
Матеріалами справи встановлено, що 18 вересня 007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , що є майновими поручителями за зобов`язаннями ОСОБА_5 за договором кредиту №661/19-302 від 17.09.2007р., було укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 передали в іпотеку нерухоме майно: квартиру загальною площею 87,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради за №8-18394 від 24.02.2006р., згідно з розпорядженням від 24.02.2006р. №193947, право власності на яку зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» від 28.02.2006р., номер запису 240 в книзі 593пр-168, за реєстровим №13984598 (т. 1 а.с. 7-9).
У зв`язку із невиконанням ОСОБА_5 зобов`язань із повернення кредиту, 13 грудня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 29489254 (т. 1 а.с. 11).
Згідно довідки №197 від 25.02.2019р. (виписка із будинкової книги про склад сім`ї і прописку) вбачається, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , 1973 р.н. з 19 червня 1991 року; ОСОБА_5 , 1974 р.н. з 14 жовтня 2004 року та діти: ОСОБА_2 , 2004 р.н., ОСОБА_3 , 2006 р.н., ОСОБА_4 , 2008 р.н. - з 12 листопада 2008 року (т. 1 а.с. 10).
Судом також встановлено, що квартира загальною площею 87,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 станом на день передачі її в іпотеку належала іпотекодавцям на праві спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради за №8-18394 від 24.02.2006р., згідно з розпорядженням від 24.02.2006р. №193947, право власності на яку зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» від 28.02.2006р., номер запису 240 в книзі 593пр-168, за реєстровим №13984598 (т. 1 а.с. 107-108).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та зняти відповідачів з реєстраційного обліку, правильно при цьому застосувавши до спірних правовідносин положення статті 109 ЖК УРСР.
Оскільки квартира, за адресою: АДРЕСА_1 , яка була передана в іпотеку, іпотекодавцем набута у власність не за рахунок кредиту, та заявивши позовну вимогу про виселення відповідачів з предмета іпотеки, банк не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 Житлового кодексу Української РСР має бути надане особі одночасно з її виселенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їх виселенням, є обов`язком позивача.
Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права , на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року є законним, обґрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» стосуються лише зняття відповідачів із реєстраційного обліку за квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та жодним чином не направленні на виселення відповідачів із вказаної квартири, оскільки вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є тотожною вимозі про виселення, тому що має одну кінцеву мету та правові наслідки.
Обґрунтовуючи наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та зняття їх з реєстрації, в позовній заяві банк посилається на положення ст. 109 ЖК УРСР, які фактично регулюють порядок виселення із займаного житла.
Крім того, матеріалами справи встановлено, що 19 вересня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» направляв ОСОБА_1 , 1973 р.н., ОСОБА_5 , 1974 р.н., та неповнолітнім ОСОБА_3 , 2006р.н., ОСОБА_4 , 2008 р.н., ОСОБА_2 , 2004 р.н. вимогу про добровільне виселення з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , згідної якої на підставі ст. 391 ЦК України, АТ «Укрсоцбанк» вимагав від відповідачів добровільно звільнити вказане житлове приміщення, зі зняттям всіх мешканців з реєстраційного обліку, а також звільнити приміщення від особистих речей (т. 1 а.с. 12).
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги стосуються лише зняття відповідачів із реєстраційного обліку з квартири та жодним чином не направленні на виселення відповідачів із квартири, спростовуються матеріалами справи, та фактично зводяться до трактування закону на свою користь, а тому не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Апеляційний суд також критично відноситься та відхиляє доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідачі, в тому числі неповнолітні діти були зареєстровані у спірній квартирі, яка є предметом іпотеки, без згоди іпотекодержателя, що є незаконним, оскільки суперечить п. 2.1.4 Іпотечного договору, з огляду на наступне.
Пунктом 2.1.4 Іпотечного договору від 18.09.2007р., встановлено, що іпотекодавці зобов`язані без письмової згоди Іпотекодержателя, що оформлюється додатковою угодою до цього Договору відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування (т. 1 а.с. 7).
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Частиною першою статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація – це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).
Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
Діти – члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Згідно довідки №197 від 25.02.2019р. (виписка із будинкової книги про склад сім`ї і прописку) вбачається, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , 1973 р.н. з 19 червня 1991 року; ОСОБА_5 , 1974 р.н. з 14 жовтня 2004 року та діти: ОСОБА_2 , 2004 р.н., ОСОБА_3 , 2006 р.н., ОСОБА_4 , 2008 р.н. - з 12 листопада 2008 року (т. 1 а.с. 10).
Іпотечний договір між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , що є майновими поручителями за зобов`язаннями ОСОБА_5 за договором кредиту №661/19-302 було укладено 18 вересня 2007 року (т. 1 а.с. 7-9).
Таким чином, відповідачі ОСОБА_1 , 1973 р.н. та ОСОБА_5 , 1974 р.н., зареєстровані та проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , ще до 18 вересня 2007 року, тобто до укладання іпотечного договору.
Місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , 2004 р.н., ОСОБА_3 , 2006 р.н., ОСОБА_4 , 2008 р.н., було зареєстровано у спірній квартирі за згодою власників – 12 листопада 2008 року, тобто після укладання договору іпотеки. Однак, вони набули права користування спірною квартирою як члени сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування квартири в іпотеці та можуть бути виселені лише з урахуванням положень статті 109 ЖК УРСР.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 грудня 
2018 року у справі №638/14123/14-ц (провадження № 61-21712св18).
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення спору, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382–384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено: 22 листопада 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

А.І. Дришлюк

                                                                                                                    Р.Д. Громік