20.10.21
22-ц/812/1431/21
Провадження № 22-ц/812/1431/21         

                                                       
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року                                            м. Миколаїв
                                                                                  справа № 490/5606/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Тищук Н.О.,
       суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,
       із секретарем Біляєвою В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 19 травня 2021 року суддею Черенковою Н.П. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено того ж дня), у цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до
Державної казначейської служби України, Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області та прокуратури Миколаївської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями слідства та прокуратури,
У С Т А Н О В И В:
У вересні 2020 року ОСОБА_1  звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області та прокуратури Миколаївської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями слідства та прокуратури. 
Позивач зазначав, що 27 лютого 2019 року органом досудового розслідування внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366-1 КК України. 21 травня 2019 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366-1 КК України. Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2019 року, позивача визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366-1 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 квітня 2020 року вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2019 року залишено без змін. 
Посилаючись на те, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності і пред`явленням підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366-1 КК України були зганьблені  його честь і гідність, завдано непоправної шкоди престижу та репутації, а також під час перебування під слідством були порушені його конституційні права та свободи незаконними діями органів досудового розслідування, оскільки фактично йому були заподіяні страждання внаслідок психологічного впливу при допитах слідчим та під час судових засідань, погіршились відносини з оточуючими, він був позбавлений можливості реалізації своїх звичок та бажань, були порушені нормальні життєві зв`язки, оскільки значний проміжок часу він повинен був витрачати на захист своїх прав проти незаконного обвинувачення, позивач просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на його користь 151 323, 20 грн. на відшкодування моральної шкоди. При цьому, посилається на те, що мінімальний розмір моральної шкоди не може бути визначений менше 51 323,20 грн. (4723 грн. х 10 місяців 26 днів у сумі 4093,20 грн), виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої ЗУ "Про державний бюджет України на 2020 рік", тобто 4 723 грн.
Під час розгляду справи Миколаївська обласна прокуратура подала відзив на позовну заяву, в порядку, передбаченому статтею 178 ЦПК України, в якому зазначала, що при визначенні розміру моральної шкоди слід виходити з часу незаконного перебування під слідством та судом, а також з розміру мінімальної заробітної плати, яка на час розгляду справи в суді, відповідно до ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" складає 5 000 грн. Враховуючи, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 21 травня 2019 року (оголошення підозри) по 16 квітня 2020 року (постановлення ухвали Апеляційним судом Миколаївської області), тобто 10 місяців та 26 днів, враховуючи засади розумності та справедливості, на користь позивача підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 54 342 грн. 
Державна Казначейська служби України у Миколаївській області у своєму відзиві на позовну заяву просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивачу не було завдано глибоких моральних страждань, так як будь-яких запобіжних чи інших забезпечувальних заходів до  ОСОБА_1  не застосовувалось, жодні його права під час кримінального провадження не обмежувались. Крім того, позивачем не надано належних доказів у підтвердження спричиненої йому моральної шкоди, завдання моральних страждань, погіршення стану здоров`я; не визначено які саме неправомірні дії нанесли моральних страждань. Вважає розмір моральної шкоди необґрунтованим та визначеним без врахування засад розумності. Також посилалось на неможливість стягнення моральної шкоди з Казначейства, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів, який має відбуватись шляхом стягнення з Державного бюджету України, а не з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України через Державну казначейську службу України.
05 листопада 2020 року Головне управління національної поліції у Миколаївській області також подало відзив на позовну заяву, в якому просило у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів існування заподіяння фізичного чи психічного впливу на нього державними органами, що проводили дізнання та досудове розслідування. Жодного доказу, який би доводив моральні страждання ОСОБА_1 не надано. Крім того, існування виправдувального вироку не є підставою для виплати мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством, як помилково вважає позивач. Також повинно бути доведеним і причинний зв`язок між шкодою і діями органів досудового слідства.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на користь  ОСОБА_1 54 342 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», розмір мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2020 року визначено в сумі 4 723 грн, а з 01 вересня - 5 000 грн.
Таким чином, розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди не може бути меншим ніж 51 323 грн. (4723х10=47230+(4723/30*26)=4 093). Враховуючи тривалість перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, його можливості з приводу відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, суд вважає, що грошова сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди, повинна становити 54 342,00 грн., що відповідатиме вимогам розумності та справедливості. Крім того, позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та погодився із розрахунком розміру відшкодування моральної шкоди, наданим Прокуратурою Миколаївської області. Також відповідно до частини 2 статті 2 ЦК України кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у справі є Державна казначейська служба України.
В апеляційній скарзі відповідач Головне управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, посилаючись на те, що судом першої інстанції не повно встановлено всі обставини справи та не вірно визначено грошовий розмір відшкодування шкоди, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, у якому відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було досліджено та перевірено факту того чи дійсно всі 10 місяців 26 днів позивач перебував під слідством і судом, чи можливо слідчі дії та/або кримінальне провадження були призупинені чи зупинені на деякий час. Також вважав визначений судом розмір моральної шкоди неспівмірним з обсягом моральних страждань позивача. Апелянт також не погоджується з висновком суду щодо здійснення стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.
Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, від позивача до апеляційного суду не надійшов.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
Згідно із частиною першою статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" (далі – Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладенню арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону).
Статтею другою Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального у випадку постановлення виправдувального вироку.
       Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону, у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.
Відповідно до положень статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів Державного бюджету у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону).
Отже чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону (пункт 41 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, провадження № 41-514цс19).
Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 352/2255/19 (провадження № 61-11055св20).
З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись з позовом про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що 27 лютого 2019 року органом досудового розслідування відносно нього безпідставно було порушено кримінальне провадження за статтею 366-1 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
21 травня 2019 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (а.с. 6-8). 
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2019 року, позивача визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366-1 КК України (а.с. 12-18). 
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 квітня 2020 року вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2019 року залишено без змін (а.с. 19-25).
Крім цього, ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги тим, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та пред`явленням обвинувачення у злочині, передбаченому статтею 366-1 КК України – умисному неподанні суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченому Законом України «Про запобігання корупції», йому були спричинені моральні страждання через психологічний вплив на допитах слідчим та під час судових засідань; погіршились відносини з оточуючими; протягом десяти місяців і 26 днів він був позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання; були порушені нормальні життєві зв`язки, оскільки значний проміжок часу він повинен був витрачати на захист своїх прав проти незаконного обвинувачення. 
Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у редакції, чинній на час розгляду справи, установлено з 01 січня 2020 року мінімальну заробітну плату на рівні 4 723 грн.
Отже, враховуючи період перебування ОСОБА_1 під слідством, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим ніж 51 323 грн. 
Водночас колегія суддів зауважує, що встановлення того факту, що розмір морального відшкодування не може бути меншим за суму, яка визначається з урахуванням встановленого законодавцем розміру мінімальної заробітної плати, не позбавляє суд визначити цей розмір у більшому розмірі.
Указане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).
Таким чином, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
З огляду на викладене висновок суду першої інстанцій про можливість стягнення моральної шкоди у розмірі 54 342 грн. не суперечать вимогам законодавства України, однак має бути належним чином обґрунтовано.
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Отже, при визначенні розміру морального відшкодування суд першої інстанції, врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, тривалість перебування позивача під слідством і судом, з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у 54 342 грн., яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та з урахуванням моральних страждань позивача та їх тривалості.
Щодо доводів апеляційної скарги про помилкове зазначення у резолютивній частині судового рішення Державної казначейської служби, як суб`єкта виконання рішення, то слід зазначити наступне.
Положеннями статті 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. 
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 758/8728/16-ц (провадження № 61-11262св20).
Посилання апелянта на висновок Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 колегія суддів не може взяти до уваги оскільки вони прийняті у справі з іншими правовідносинами, зокрема суб`єктом, діями якого спричинено моральну шкоду є Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень. 
Доводи апеляційної скарги про те, що слідчі дії та/або кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 у період з 27 лютого 2019 року по 16 квітня 2020 року могли на деякий час бути призупинені чи зупинені, жодним доказом не підтверджуються, отже висновків суду першої інстанції не спростовують.
З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        Н.О.Тищук
Судді:                                                І.В.Лівінський
                                                               Н.О.Шаманська                        
---------------------------------
Повну постанову складено 20 жовтня 2021 року