Справа № 136/833/16-ц
Провадження № 22-ц/801/1953/2021
Категорія: 21
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року	Справа № 136/833/16-ц	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М.
Секретар: Кузьменко Б. І.
За участі: позивача ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 
на ухвалу Погребищенського районного суду Вінницької області від 20 липня 2021 року за заявою представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Липовецької районної державної адміністрації у Вінницькій області, ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, Фермерського господарства «Зіденс», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, 
Ухвалу постановив суддя Бойко А. В.
Ухвалу постановлено у м. Погребище Вінницької області
Повний текст ухвали складено 20 липня 2021 року,

Встановив:
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Липовецької районної державної адміністрації у Вінницькій області, ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, Фермерського господарства «Зіденс», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. 
В липні 2021 року представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив до вирішення справи по суті заборонити орендареві ОСОБА_3 подавати заяву на викуп орендованої земельної ділянки та заборонити орендодавцеві земельної ділянки надавати згоду на продаж земельної ділянки чи вчиняти будь-які дії по відчуженню земельної ділянки, яка є предметом спору, загальною площею 22,88 га, що розташована на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, на яку ОСОБА_1 у 1994 році було видано Державний акт на право постійного користування землею серії ВН № 0244, а в послідуючому незаконно відчужено рішенням Липовецької районної державної адміністрації із послідуючим укладанням договорів оренди земельних ділянок № 44 та № 45 від 29 січня 2014 року між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області та ОСОБА_3 , які мають кадастрові номери: 0522283800:03:000:2457 та 0522283800:03:000:2464.
Заяву обґрунтував тим, що необхідно заборонити орендодавцеві Липовецькій районній державній адміністрації (в т. ч. правонаступнику) відчужувати земельну ділянку, що є предметом спору, оскільки у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відчуження земельної ділянки неможливо буде виконати рішення суду в частині відновлення порушених прав позивача як фермера щодо придбання (викупу) спірної земельної ділянки. Крім того, в даний час відбуваються реорганізаційні зміни щодо передачі земельних ділянок від органів державної влади до органів місцевого самоврядування, у зв`язку з чим можуть відбутись зміни орендодавця спірної земельної ділянки.
Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 20 липня 2021 року в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , пославшись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити рішення по суті заявлених вимог.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції безпідставно послався на те, що ОСОБА_3 набув речові права (право оренди) на спірну земельну ділянку в 2014 році, що підтверджується договорами оренди землі № 44, 45 від 29 січня 2014 року (а. с. 144-149, 152-157), а тому він не взмозі скористатися правом на придбання (викуп) земельної ділянки, яке передбачено приписами ч. 4 ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство», оскільки в заяві про забезпечення позову від 15 липня 2021 року він не посилався на такі обставини.
Відповідачі та треті особи відзиви на апеляційну скаргу не надали.
В судовому засіданні позивач і його представник підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 та представники відповідачів ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області та Липовецької РДА у судове засідання не з`явилися.
Представники третіх осіб: Нападівської сільської ради і ФГ «Зіденс» у судове засідання не з`явилися.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача і його представника, дослідивши матеріали оскарження ухвали про забезпечення позову, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості такої заяви, оскільки представник позивача не надав суду жодних доказів того, що ОСОБА_3 вчиняє дії, спрямовані на викуп спірної земельної ділянки; представник позивача не довів належними доказами наявність фактичних обставин, з якими він пов`язує необхідність заходів забезпечення позову.
Такий висновок суду є правильним та обґрунтованим.
Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову (ч. 1). Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч. 2).
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема: забороною вчиняти певні дії (п. 2); забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання (п. 4).
Згідно роз`яснень у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Отже важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а таке рішення може бути постановлене тільки відповідно до заявлених позовних вимог. 
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.
Як слідує із матеріалів оскарження ухвали ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути перешкоди у користуванні його земельною ділянкою шляхом визнання недійсним розпорядження Липовецької районної державної адміністрації за № 228 від 06 грудня 2004 року про припинення права постійного користування ФГ «Соб» земельною ділянкою площею 22,88 га; визнати недійсним накази від 20 січня 2014 року Головного управління Держземагенства у Вінницькій області за № ВН/0522281400:04:000/00002267 та № ВН/0522281400:04:000/00002244 «Про надання земельної ділянки в оренду», яким ОСОБА_3 надано в оренду терміном на 25 років земельну ділянку площею 20 га із земель резервного фонду сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області; визнати недійсними договори оренди земельної ділянки, укладені між Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області та ОСОБА_3 , зареєстровані в Державній реєстраційній службі Липовецького РУЮ Вінницької області, та отримано витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексний номер 17213599 від 01 лютого 2014 року і № 17069662 від 31 січня 2014 року; скасувати рішення реєстраційної служби Липовецького районного управління юстиції Вінницької області від 01 лютого 2014 року за № 17213599 і від 31 січня 2014 року за № 17069662.
У заяві про забезпечення позову представник позивача просив до вирішення спору по суті заборонити орендарю ОСОБА_3 подавати заяву на викуп орендованої земельної ділянки та заборонити орендодавцеві земельної ділянки надавати згоду на продаж земельної ділянки чи вчиняти будь-які дії по відчуженню спірної земельної ділянки загальною площею 22,88 га, що розташована на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, пославшись на те, що у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відчуження спірної земельної ділянки орендодавцем неможливо буде виконати рішення суду в частині відновлення порушених прав позивача як фермера щодо придбання (викупу) спірної земельної ділянки відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство». Крім того в даний час відбуваються реорганізаційні зміни щодо передачі земельних ділянок від органів державної влади до органів місцевого самоврядування, у зв`язку з чим можуть відбутись зміни орендодавця спірної земельної ділянки.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд зобов`язаний гарантувати усім особам, які беруть участь у справі, реальну можливість захистити свої права. Суд повинен оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням їх адекватності, забезпечення збалансованості інтересів сторін, недопущення порушення прав, законних інтересів інших осіб, учасників процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Проте, заява позивача про забезпечення позову шляхом заборони орендарю ОСОБА_3 подавати заяву на викуп орендованої земельної ділянки та заборони орендодавцеві земельної ділянки надавати згоду на її продаж чи вчиняти будь-які дії по відчуженню спірної земельної ділянки обґрунтована лише припущеннями щодо можливих дій відповідачів у справі та не обґрунтовується належними і допустимими доказами в розумінні статей 76-80 ЦПК України. У заяві про забезпечення позову представник позивача не зазначив обставин, які б свідчили про існування реальної загрози чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Жодних доказів, які б свідчили про наявність обґрунтованих припущень щодо реальних намірів орендаря викупити, а орендодавця продати спірну земельну ділянку, представник позивача суду не надав. Норми цивільного процесуального права зобов`язують учасників справи доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог.
За наведених обставин апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги представника позивача про безпідставність зазначення судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про те, що ОСОБА_3 набув речові права (право оренди) на спірну земельну ділянку в 2014 році, що підтверджується договорами оренди землі № 44, 45 від 29 січня 2014 року, а тому він не взмозі скористатися правом на придбання (викуп) земельної ділянки, яке передбачено приписами ч. 4 ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство», враховуючи, що в заяві про забезпечення позову від 15 липня 2021 року він не посилався на такі обставини, не заслуговують на увагу та правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що про факт набуття ОСОБА_3 речового права (права оренди) на спірну земельну ділянку в 2014 році суд першої інстанції послався як на встановлені по справі обставини, що підтверджуються договорами оренди землі № 44, 45 від 29 січня 2014 року, із посиланням на аркуші справи 144-149, 152-157 том 1. В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції не зазначав про те, що такими обставинами представник позивача обґрунтовував заяву про забезпечення позову, а тому зазначені доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Інші доводи апеляційної скарги представника позивача обґрунтовуються обставинами, що є ідентичними обставинам, якими позивач обґрунтовував заяву про забезпечення позову. Таким доводам суд першої інстанції надав правильну юридичну оцінку, що відобразив в оскаржуваній ухвалі.
Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним та на правильний висновок суду першої інстанції не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Крім того, 21 липня 2021 року суд першої інстанції розглянув дану справу та ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що ухвала суду є законною і обґрунтованою, постановленою з дотриманням норм процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Погребищенського районного суду Вінницької області від 16 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	І. В. Міхасішин  	
  	І. М. Стадник  	

Повний текст судового рішення складено 06 жовтня 2021 року