Постанова 
Іменем України                                       
24 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 538/1535/19
провадження № 61-14408св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Лохвицька районна спілка споживчих товариств, ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватне підприємство «Бюро послуг та консультацій», приватний нотаріус Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області Сегет Людмила Володимирівна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області у складі судді Бондарь В. А. 
від 15 березня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Одринської Т. В., Панченка О. О., 
від 22 липня 2021 року.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
 ОСОБА_2 , Лохвицької районної спілки споживчих товариств, ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватне підприємство «Бюро послуг та консультацій», приватний нотаріус Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області Сегет Л. В., про визнання недійсним правочинів та визнання права власності.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно договору купівлі-продажу 
від 30 грудня 2013 року він придбав у Лохвицької районної спілки споживчих товариств нежитлове підвальне приміщення, площею 345,7 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 . При купівлі вказаного приміщення він ініціював продаж йому ще одного об`єкту - котельні, площею 10,1 кв. м, однак у продажі позивачу було відмовлено, оскільки котельня була списана з балансу і як об`єкт нерухомості на балансі підприємства вже не обліковувалася у зв`язку з непридатністю для подальшого використання і руйнуванням. Лохвицькою районною спілкою споживчих товариств йому роз`яснено, що єдина можливість стати власником котельні - це придбати її, сплативши вартість будівельних матеріалів, які залишилися від розбирання котельні. Після оплати виставленого рахунку позивачу були передані у власність будівельні матеріали, які залишилися від розбирання котельні разом з примірником акту на списання основних засобів за формою ОЗ-З. У жовтні 2016 року, маючи намір розпорядитися майном, а саме будівельними матеріалами на місці розташування котельні, він дізвася, що ОСОБА_2 отримав у власність нежитлове приміщення, а саме об`єкт нерухомого майна - магазин, загальною площею 712,2 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 . Згідно технічного плану будівлі нерухоме майно, яке перейшло у власність ОСОБА_2 , включає в себе спірну котельню. Позивач вважав, що порушено його майнові права, оскільки ОСОБА_2 було передано серед іншого майна фактично списану котельню, будівельні матеріали від розбирання якої належали йому. 
Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу 59/100 частки нежитлового приміщення, розташованого по 
АДРЕСА_1 , загальною площею 712,2 кв. м, укладений між Лохвицькою районною спілкою споживчих товариств та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Сегет Л. В. 07 вересня 2016 року; визнати недійсним запис про державну реєстрацію права власності за цим договором; визнати недійсним договір дарування 59/100 часток нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 712,2 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 387531953226, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області Сегет Л. В. 28 вересня 2016 року; визнати недійсним запис про державну реєстрацію права власності за цим договором дарування; визнати незаконною бездіяльність Лохвицької районної спілки споживчих товариств, яка полягає у невнесенні змін до технічного плану нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 
712,2 кв. м, після списання частини цього нежитлового приміщення 13 грудня 2013 року, а також яка полягає у неподанні заяви про державну реєстрацію змін у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про припинення права власності на знищене майно (об`єкт нерухомості - котельня, площею 10,1 кв. м); зобов`язати Лохвицьку районну спілку споживчих товариств внести зміни до технічного плану нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 , загальною площею 712,2 кв. м, щодо списання частини цього нежитлового приміщення 
13 грудня 2013 року, а також подати заяву про державну реєстрацію змін у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про припинення права власності на знищене майно; визнати незаконним відчуження Лохвицькою районною спілкою споживчих товариств об`єкту нерухомості - котельні, площею 10,1 кв. м, по АДРЕСА_1 після його списання і продажу 30 грудня 2013 року ОСОБА_1 будівельних матеріалів, які залишилися після розбирання котельні; визнати за 
ОСОБА_1 право власності на будівельні матеріали після розбирання котельні, площею 10,1 кв. м, по АДРЕСА_1 .
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції 
Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 15 березня 2021 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відчуження спірного майна (у тому числі котельні) відбулося у відповідності до чинного законодавства України, а позивач не надав належних доказів на підтвердження його права на майно, вказане в оспорюваних договорах 
купівлі-продажу та дарування. Суд першої інстанції вважав, що ймовірне придбання позивачем невідомої кількості будівельних матеріалів не породжує його права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме котельні, розташованої по АДРЕСА_1 .
Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 15 березня 2021 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що представник Лохвицької районної спілки споживчих товариств не заперечувала у суді першої інстанції права власності ОСОБА_1 на будівельні матеріали, які останній придбав у грудні 2013 року. Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_2 та Лохвицькою районною спілкою споживчих товариств не подавалися заявки на виключення котельні для закриття реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна у зв`язку зі знищенням об`єкту нерухомості. Крім того, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав, які б могли вплинути на дійсність договору купівлі-продажу та договору дарування, оскільки відчуження майна відбулося у відповідності до чинного законодавства України. Право власності позивача на будівельні матеріали, отримані при розбиранні котельні, не є тотожним з правом власності на об`єкт нерухомості - котельню, тому доводи позивача не впливають на дійсність правочинів.
Узагальнені доводи касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України) та порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок неналежного дослідження судом зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що бездіяльність Лохвицької районної спілки споживчих товариств, а саме неподання заяви про державну реєстрацію припинення права власності на котельню після її списання, а також існування оспорюваних договорів перешкоджають позивачу у користуванні та розпорядженні його власністю.  ОСОБА_1 вказує, що відчуження котельні після її списання є незаконним, оскільки відповідно до частини першої статті 656 ЦК України котельня не могла бути предметом правочину як об`єкт нерухомості. Вважає, що його право на будівельні матеріали після розбирання котельні фактично оспорюється, отже позовна вимога про визнання права власності на ці матеріали має бути задоволена.
Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30 грудня 
2013 року, укладеного між Лохвицькою районною спілкою споживчих товариств (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), останній придбав нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 345,7 кв. м, розташоване по АДРЕСА_1 на земельній ділянці місцевої ради, площею 0,1100 га, кадастровий номер 5322610100:50:004:0208. Договір посвідчено нотаріусом Першої Лохвицької державної нотаріальної контори Жук Т. П. та зареєстровано в реєстрі за № 2854.
Актом на списання основних засобів від 13 грудня 2013 року встановлено доцільність списання з балансу Лохвицької районної спілки споживчих товариств котельні магазину, розташованої по 
АДРЕСА_1 , площею 10,1 кв.м, у зв`язку з аварійним станом та руйнуванням будівлі.
23 грудня 2013 року Лохвицькою районною спілкою споживчих товариств видано рахунок № 212 на ім`я ОСОБА_1 за будівельні матеріали від розбирання котельні по АДРЕСА_1 на суму 500 грн.
У відповідності до договору купівлі-продажу від 07 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області Сегет Л. В., зареєстрованого в реєстрі за № 509, Лохвицька районна спілка споживчих товариств продала ОСОБА_3 59/100 частин нежитлової будівлі (магазину літ. «А-2», загальною площею 712,2 кв. м), що знаходиться по АДРЕСА_1 та включає: тамбур «1-1», площею 3,0 кв. м, сходи «1-2», площею 
24,0 кв. м, 1/2 частину сходів «1-13», площею 11,0 кв. м, торгівельний зал 
«1-18», площею 190,6 кв. м, склад «1-19», площею 25,4 кв. м, склад «1-20», площею 15,5 кв. м, склад «1-21», площею 17,0 кв. м, склад «1-22», площею 13,5 кв. м, туалет «1-23», площею 1,0 кв. м, вмивальню «1-24», площею 
1,0 кв. м, коридор «1-25», площею 9,8 кв. м, сходи «1-26», площею 23,0 кв. м, комерційний відділ «1-27», площею 22,6 кв. м, склад «1-28», 
площею 23,1 кв. м, коридор «1-29», площею 8,2 кв. м, склад «3-1», площею 14,0 кв. м, котельня «4-1», площею 10,1 кв. м, загальною площею 412,8 кв. м.
28 вересня 2016 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 
59/100 частин нежитлової будівлі (магазину літ. «А-2», загальною площею 712,2 кв. м), що знаходиться по АДРЕСА_1 та включає: тамбур «1-1», площею 3,0 кв. м, сходи «1-2», площею 
24,0 кв. м, 1/2 частину сходів «1-13», площею 11,0 кв. м, торгівельний зал 
«1-18», площею 190,6 кв. м, склад «1-19», площею 25,4 кв. м, склад «1-20», площею 15,5 кв. м, склад «1-21», площею 17,0 кв. м, склад «1-22», площею 13,5 кв. м, туалет «1-23», площею 1,0 кв. м, вмивальню «1-24», площею 
1,0 кв. м, коридор «1-25», площею 9,8 кв. м, сходи «1-26», площею 23,0 кв. м, комерційний відділ «1-27», площею 22,6 кв. м, склад «1-28», площею 
23,1 кв. м, коридор «1-29», площею 8,2 кв. м, склад «3-1», площею 14,0 кв. м, котельня «4-1», площею 10,1 кв. м, загальною площею 412,8 кв. м, згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області Сегет Л. В., зареєстрованого в реєстрі за № 528.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах або якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
У відповідності з частиною першою статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно із частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Пунктами 1, 3 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Право власності на майно припиняється в разі його знищення (стаття 349 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі знищення об`єкта нерухомого майна.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом статті 215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження порушення його прав та законних інтересів. Судами правильно враховано, що придбання позивачем у грудні 2013 року будівельних матеріалів від розібраної котельні не свідчить про виникнення у нього права власності на приміщення котельні. 
Невнесення Лохвицькою районною спілкою споживчих товариств відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про списання (знищення) котельні, площею 10,1 кв. м, яка входить до складу нежитлової будівлі (магазину літ. «А-2», загальною площею 
712,2 кв. м) по АДРЕСА_1 , не впливає на права та обов`язки позивача, який є власником підвального приміщення, загальною площею 345,7 кв. м, розташованого за цією ж адресою (до складу якого приміщення котельні не входить). 
Позивач не довів, що він позбавлений права користування та розпорядження будівельними матеріалами, а також підвальним приміщенням, власником якого він є. 
Власником 59/100 частин нежитлової будівлі (магазину літ. «А-2», загальною площею 712,2 кв. м), що знаходиться по АДРЕСА_1 , до складу якої входить приміщення котельні, є ОСОБА_2 . 
Висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу та дарування слід визнати правильними.
Доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують, значною мірою зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, судами попередніх інстанцій зроблена належна правова оцінка доказів.
За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 15 березня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 липня 
2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                         Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                       О. В. Білоконь
 
                                                                                                                   О. М. Осіян
 
          Н. Ю. Сакара
 
          С. Ф. Хопта