Ухвала
 
20 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 947/10970/20
провадження № 61-7425св21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
заявник  - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року в складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Дришлюка А. І.,
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст вимог заяви
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України в період з 01 вересня 1971 року по 13 червня 1979 року
В обґрунтування заяви зазначав, що він з матір'ю ОСОБА_2 проживав на території України з 1967 року по 1980 рік.
Згідно Свідоцтва про восьмирічну освіту він у 1979 році закінчив 8 класів у середній школі № 2 міста Коростень Житомирської області. Вказана обставина підтверджується листом Коростенського навчально-виховного комплексу «Школа-гімназія № 2 імені Володимира Сингаївського» від 31 березня 2020 року, зі змісту якого вбачається, що він дійсно з 01 вересня 1971 року по 13 червня 1979 року вчився в середній школі № 2 міста Коростеня і отримав свідоцтво про неповну вищу освіту.
Відповідно до листа Коростенської міської ради № 02-16-02/474 від 09 квітня 2020 року він разом з матір'ю ОСОБА_2 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 у період з 23 травня 1974 року по 25 травня 1978 року.
Відтак з наданих документів вбачається, що він та його матір постійно проживали на території України до 1991 року.
Встановлення факту постійного проживання та реєстрації на території України йому необхідне для отримання паспорта громадянина України.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту постійного проживання заявника на території України пов'язане з вирішенням питання належності ОСОБА_1 до громадянства України.
 
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
 
Доказів безперервного проживання протягом останніх п'яти років на території України до 24 серпня 1991 року на законних підставах заявник суду не надав, тому встановлення факту проживання ОСОБА_1 на території України у період з 01 вересня 1971 року по 13 червня 1979 року не має юридичного значення для отримання (підтвердження) громадянства України, отже у задоволенні заяви слід відмовити.
Постановою Одеського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 липня 2020 року скасовано й ухвалено нове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 .
 
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України в період з 01 вересня 1971 року по 13 червня 1979 року.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 , вказавши при цьому, що встановлення факту постійного проживання на території України з 01 вересня 1971 року по 13 червня 1979 року не має юридичного значення для отримання (підтвердження) громадянства України згідно вимог статті 9 Закону України «Про громадянство». Суд першої інстанції не звернув увагу, що заявник посилається на набуття ним громадянства з інших підстав, а саме за територіальним походженням, що передбачено частиною першою статті 8 Закону України «Про громадянство».
 
Заявник не може в іншому, аніж судовому порядку встановити факт постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року.
 
Наявними в матеріалах справи документами достовірно підтверджений факт постійного проживання ОСОБА_1 з 01 вересня 1971 року по 13 червня 1979 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» станом на 24 серпня 1991 року. Тому заявлені вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, який необхідно встановити для реалізації права набуття громадянства України, підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
 
У квітні 2021 Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 .
 
В обґрунтування касаційної скарги зазначало, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 757/44694/17-ц та від 08 квітня 2020 року в справі № 654/3462/17.
 
Вказувало, що заявник мав можливість звернутися до органів ДМС України із заявою про набуття громадянства України. Законом України «Про громадянство України» та Указом Президента України «Питання організації виконання Закону України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Про громадянство України» передбачений порядок розгляду заяв щодо набуття громадянства України.
 
Встановлення факту проживання заявника до 24 серпня 2019 року на території України прямо впливає на набуття ним громадянства України. Право ОСОБА_1 на набуття громадянства України заперечується і оспорюється Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, тому у зв`язку з наявністю спору про право заява ОСОБА_1 підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Одеси.
 
06 серпня 2021 року матеріали справи № 947/10970/20 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 757/44694/17-ц та від 08 квітня 2020 року в справі № 654/3462/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
 
Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги, оскільки правовідносини у зазначених заявником справах та у справі, яка переглядається, не є подібними.
 
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
 
Обґрунтовуючи підстави заяви про встановлення факту що має юридичне значення, ОСОБА_1 посилався на те, що встановлення факту постійного проживання на території України в період з 01 вересня 1971 року по 13 червня 1979 року необхідне йому для набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство».
Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року в справі № 654/3462/17 (провадження № 61-41323св18) зробив висновок щодо встановлення факту проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року для встановлення належності до громадянства України на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України».
 
Відповідно до висновку, викладеного постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 757/44694/17 (провадження № 61-14495св18), який був конкретизований у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі № 503/246/19 (провадження № 61-11660свп20), факт постійного проживання особи станом на 24 серпня 1991 року не має правового значення для видачі паспорта громадянина України замість втраченого або викраденого, тому не підлягає встановленню в судовому порядку, що є підставою для відмови в задоволенні заяви.
 
Таким чином, підстави, зміст вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин у справах № 654/3462/17, № 757/44694/17 та у цій справі є відмінними.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений в постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Оскільки підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає закриттю з мотивів, наведених вище.
 
Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 260, 396, 400, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Закрити касаційне провадження у справі № 947/10970/20 (провадження № 61- 7425св21) за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року.
Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
    Головуючий	    М. Є. Червинська	
 	 	
Судді	А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко   В. М. Коротун	
 	 	
 	М. Ю. Тітов