Постанова
Іменем України
08 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 463/1782/14-ц 
провадження № 61-5037св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Сакари Н. Ю., Синельникова Є. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , приватне підприємство «Стандарт-плюс»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:директор приватного підприємства «Агенція нерухомості «Стандарт-плюс» Фіняк Марії Ігорівни, ОСОБА_3 .
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Талалаєва Олена Юріївна, на рішення Личаківського районного суду міста Львова, у складі судді Шеремета Г. І., 
від 02 вересня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О., 
від 10 лютого 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та приватного підприємства «Стандарт-плюс» (далі - ПП «Стандарт-плюс») про визнання договору завдатку недійсним.
З урахуванням поданих змін та доповнень, позовна заява мотивована тим, що 22 грудня 2006 року між сторонами укладено договір завдатку № 4/Л, згідно умов якого ОСОБА_1 продає ОСОБА_2 частину будинку АДРЕСА_1 за ціною 505 000 грн. Згідно пункту 12 договору завдатку сторони дійшли згоди про те, що в підтвердження укладення договору купівлі-продажу об`єкту продажу та з метою забезпечення його виконання покупець передає продавцю грошову суму в розмірі 126 250 грн. 
Однак позивач посилалася на те, що підписуючи оспорюваний договір завдатку не усвідомлювала його зміст та правову природу, вважала, що предметом цього правочину є земельна ділянка, з приводу якої судом вирішується спір між нею, ОСОБА_2 та органом місцевого самоврядування. Відповідач, скориставшись важкою обставиною в її житті - хворобою матері, підганяв в підписанні договору та не надав можливості ознайомитися з його змістом. 
ОСОБА_1 стверджує, що у неї не було волі на укладення оспорюваного договору завдатку. Крім того, договір завдатку не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки ОСОБА_2 не передав їй жодних грошових коштів на виконання умов цього договору. Сторони не мали наміру укладати між собою договір купівлі-продажу частини житлового будинку та 11 липня 2007 року, підписали заяву, якою погодили вважати договір завдатку № 4/Л від 22 грудня 
2006 року анульованим.
З урахуванням викладених обставин, позивач просила суд визнати недійсним вказаний договір завдатку № 4/Л від 22 грудня 2006 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 02 вересня 
2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір завдатку за своєю правовою природою є двостороннім, оскільки створює права та обов`язки лише для двох суб`єктів - ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 . 
Під час укладення оспорюваного правочину відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України в редакції на час виникнення спірних правовідносин) волевиявлення його сторін було вільним та спрямованим на настання реальних наслідків. 
Факт передачі грошових коштів у вигляді завдатку в сумі 126 250 грн суд вважав встановленим у рішенні Апеляційного суду Львівської області 
від 04 жовтня 2012 року у справі № 2/1312/57/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення завдатку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівськогоапеляційного суду від 10 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 02 вересня 
2020 року - без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів також зазначила, що посилання позивача на неодержання нею грошових коштів в сумі 126 250 грн в якості завдатку не може бути правовою підставою для визнання договору завдатку недійсним з підстав відсутності в неї волі на його укладення. Крім того, апеляційний суд врахував, що факт передачі ОСОБА_2 . ОСОБА_1 126 250 грн, встановлений рішенням суду у іншій цивільній справі, яке набрало законної сили.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник  ОСОБА_1 - адвокат Талалаєва О. Ю., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржені судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
22 березня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Талалаєва О. Ю. подала до Верховного Суду касаційну скаргу в справі 
№ 463/1782/14-ц на рішення Личаківського районного суду міста Львова 
від 02 вересня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду 
від 10 лютого 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2021 рокувідкрито касаційне провадження і витребувано матеріали указаної цивільної справи із районного суду.
У травні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржені судові рішення, суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 456/2946/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 686/18993/17-ц. 
При цьому вважає помилковим твердження апеляційного суду про те, що позивач не конкретизував загальну вимогу до волевиявлення учасника правочину через статті 234 та 235 ЦК України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Стверджує, що суди попередніх інстанції не проаналізували суть оспорюваного договору завдатку та не встановили до якого виду він відноситься - двох- чи трьохстороннього. В тому числі, апеляційний суд всупереч вимог статті 382 Цивільного процесуального кодексу України 
(далі - ЦПК України) не прийняв до уваги доводи апеляційної скарги про трьохсторонній характер оспорюваного правочину та у своєму рішенні не вказав чому доводи позивача в цій частині відхиляються судом і чому позиція суду першої інстанції в цій частині є правильною.
Суд апеляційної інстанції довільно витлумачив рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 жовтня 2012 року у справі № 2/1312/57/12. Заявник стверджує, що у справі № 2/1312/57/12 суд апеляційної інстанції не аналізував обставини передачі грошових коштів за договором завдатку, а зробив свій висновок тільки у зв`язку з тим, що договір завдатку не був оспорений та визнаний недійсним. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У травні 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Лука Т. М. подав до Верховного Суду відзив, доводи якого не можуть бути враховані касаційним судом, оскільки відзив поданий з пропуском строку, встановленого в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22 грудня 2006 року ОСОБА_1 (продавець) з одного боку та ОСОБА_2 (покупець) з другого боку, а також Агенція нерухомості «Стандарт-Плюс» (агенція) уклали договір завдатку № 4/Л (далі - договір завдатку), відповідно до пункту 1 якого сторони домовилися, що продавець продає покупцеві частину будинку по АДРЕСА_1 (об`єкт продажу), який належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності за ціною 505 000 грн, що еквівалентно 100 000 доларам США.
Сторони дійшли згоди, що в підтвердження укладення договору купівлі-продажу об`єкту продажу та з метою забезпечення його виконання покупець передає продавцю грошову суму в розмірі 126 250 грн, що еквівалентно 25 000 доларам США, що має статус завдатку (пункт 12 договору завдатку).
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 04 жовтня 2012 року у справі № 2/1312/57/12, яке набрало законної сили, стягнуто з 
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 126 250 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Позиція Верховного Суду
Згідно положень пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,  іншим актам  цивільного  законодавства,  а   також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є  недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний  правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках,  встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
За вимогами частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (стаття 570 ЦК України).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 стверджувала, що підписуючи оспорюваний договір завдатку вона не усвідомлювала його зміст та правову природу, договір завдатку був укладений під впливом тяжкої для неї обставини (хвороба матері), а отже у неї була відсутня воля на укладення такого правочину, крім того жодні кошти в якості завдатку відповідач їй не передав.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Матеріали справи не містять даних, що ОСОБА_1 під час укладення договору завдатку помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, діяла під впливом обману з боку третіх осіб, в тому числі ОСОБА_2 , зокрема, що останній своїми умисними діями ввів її в оману щодо природи правочину або інших обставин, що мають істотне значення, або діяла під впливом тяжкої для неї обставини.
Посилання позивача на неотримання нею грошових коштів в якості завдатку, не впливає на дійсність оспорюваного правочину.
При цьому, питання стягнення завдатку за оспорюваним договором вирішено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 04 жовтня 
2012 року, яке набрало законної сили, в справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення завдатку.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 сформулювала правовий висновок, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не приводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
А тому слушними є посилання касаційної скарги про те, що норми, на які посилається позивач у справі, не є визначальними, натомість вагоме значення мають саме підстави, якими обґрунтовуються відповідні позовні вимоги, дослідивши які, суд самостійно визначає, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Однак при цьому саме по собі посилання апеляційного суду на необхідність зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову у цій справі не може бути підставою для скасування оскаржених судових рішень.
У розглядуваній справі суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що волевиявлення сторін оспорюваного договору завдатку було вільним та спрямованим на настання реальних наслідків, дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем підстав для визнання такого правочину недійсним.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення справи, а переважно зводяться до помилкового тлумачення заявником норм матеріального права, а також необхідності переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Талалаєва Олена Юріївна, залишити без задоволення.
РішенняЛичаківського районного суду міста Львова від 02 вересня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович Н. Ю. Сакара Є. В. Синельников