Постанова
Іменем України
 
01 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/20277/19
провадження № 61-1049св21
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач),          Карпенко С. О., Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач	-	ОСОБА_1 ,	
відповідач   третя особа 	-     -  	акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,   державний реєстратор філії комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Дубіна Юлія Володимирівна,  	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року в складі судді Савицького О. А. та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року в складі колегії суддів: Шебуєвої В. А.,  Оніщука М. І., Крижанівської Г. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ»), третя особа - державний реєстратор філії комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради     Дубіна Ю. В., про визнання рішення таким, що підлягає скасуванню, та відновлення становища, яке існувало до порушення. 
Позовна заява мотивована тим, що 24 березня 2008 року між нею та АТ «ПУМБ» був укладений кредитний договір № 6137004. Відповідно до умов договору їй надано кредит у сумі 45 000,00 доларів США та з кінцевим строком повернення до 24 березня 2023 року. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 24 березня 2008 року між АТ «ПУМБ», нею та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки № 6137085, предметом якого є квартира загальною площею 31,60 кв. м, житловою - 17,30 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 08 грудня 2003 року. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 лютого 2016 року в справі № 761/4263/15-ц з позивача на користь банку стягнено заборгованість за кредитним договором № 613004  в розмірі 977 187,31 грн. 12 жовтня    2017 року АТ «ПУМБ» подав до Шевченківського районного суду міста Києва позов про виселення її та інших осіб із вищезазначеної квартири. З даного позову вона дізналася, що АТ «ПУМБ» зареєструвало право власності на квартиру за собою. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, підставою виникнення права власності на квартиру за АТ «ПУМБ» є: договір іпотеки від 24 березня 2008 року № 6137085, вимога про прийняття предмету іпотеки у свою власність від 05 вересня 2016 року № 1855, повідомлення про вручення поштового відправлення від 22 вересня          2016 року та кредитний договір від 24 березня  2008 року № 6137004. Позивач вважає, що здійснення запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 34992694 від 28 квітня 2017 року державним реєстратором є незаконним і таким, що порушує її майнові права як співвласника предмета іпотеки. На думку позивача державним реєстратором не було встановлено наявності чи відсутності згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; жодних повідомлень, листів та пропозицій про позасудове врегулювання вимог АТ «ПУМБ» на її адресу не надходило; на час здійснення реєстрації права власності за АТ «ПУМБ», діяв мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а тому відповідач не мав права звертати стягнення на предмет іпотеки таким способом.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня           2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано таким, що підлягає скасуванню рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «ПУМБ» на нерухоме майно, індексний номер 34992694 від 28 квітня 2017 року, а саме, на предмет іпотеки за договором іпотеки      № 6137085, серія та номер: 1721 від 24 березня 2008 року, укладеним між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є АТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення судів мотивовані тим, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно статті 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно статті 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами -резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Тобто, цей Закон ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження, який діяв на час звернення стягнення банком на спірну квартиру позивача, шляхом реєстрації за АТ «ПУМБ» права власності на предмет іпотеки.
Судами було встановлено, що на спірну квартиру, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути здійснено звернення стягнення зважаючи на дію у відповідний період Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «ПУМБ» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 24 березня 2008 року № 613004, укладеного від іноземні валюті кредиту. Однак, всупереч дії мораторію відбувся фактичний перехід до іпотекодержателя (АТ «ПУМБ») права власності на предмет іпотеки без згоди власника майна.
Отже, при розгляді заяви  АТ «ПУМБ» про реєстрацію за собою права власності на предмет іпотеки (спірну квартиру) державний реєстратор філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Дубіна Ю. В. повинна була перевірити наявність підстав для реєстрації права власності на квартиру за банком, при цьому врахувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та відмовити банку у вчиненні зазначеної реєстраційної дії.
Враховуючи зазначені обставини, суди дійшли висновку, що рішення державного реєстратора від 28 квітня 2017 року  з індексним номером 34992694 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «ПУМБ» підлягає скасуванню.
При цьому, суди вважали, що позовна вимога ОСОБА_1 про відновлення становища, яке існувало до порушень не підлягала задоволенню, оскільки ця вимога не конкретизована, позивачем не зазначено, яким чином він просить відновити його права. Крім того, згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора, останній вносить відповідний запис до Державного реєстру прав, що фактично і є відновленням запису щодо права власності, що діяло до внесення рішення про реєстрацію права власності на іншу особу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
18 січня 2021 року представник АТ «ПУМБ» - Панченко О. О. надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року.
У касаційній скарзі представник АТ «ПУМБ» - Панченко О. О. просить суд касаційної інстанції скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, в іншій частині рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 03 лютого 2021 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «ПУМБ» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року.
Справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами неправомірно та безпідставно ухвалено рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог, оскільки судами було допущено порушення норм матеріального та процесуального права. Суди безпідставно застосували до спірних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Уклавши договір іпотеки, ОСОБА_1 , ОСОБА_2  погодилися на можливість реалізації банком стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Позивачем оскаржувалося рішення державного реєстратора повністю, однак, вона як співвласник квартири мала право оскаржити його лише в частині її частки. Касаційна скарга прдана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Позиції інших учасників 
У встановлений ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року строк відзив на касаційну скаргу АТ «ПУМБ» до суду не надходив.
Фактичні обставини, встановлені судами 
24 березня 2008 року між закритими  акціонерним товариством «ПУМБ», правонаступником якого є АТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 6137004. Відповідно до умов цього договору банком надано ОСОБА_1 кредит у сумі 45 000,00 доларів США з кінцевим строком повернення до 24 березня 2023 року.
Для забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, 24 березня 2008 року між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 6137085, предметом якого було визначено однокімнатну квартиру загальною площею 31,60 кв. м, житловою -17,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Це квартира належить іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 08 грудня 2003 року.
Відповідно до пункту 1.6. договору іпотеки, за рахунок предмета іпотеки банк має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у повному обсязі, що визначається відповідно до кредитного договору, договору іпотеки та чинного законодавства України, а також відшкодувати в повному обсязі всі свої витрати, пов`язані з реалізацією прав, що випливають з договору іпотеки, зокрема, пов`язані зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.
Згідно пункту 4.1. договору іпотеки, іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог з вартості предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавців в таких випадках, зокрема, у разі невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобов`язання, зробленої на підставі закону, кредитного договору чи цього договору.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним з таких способів за вибором іпотекодержателя, а саме за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим Договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 4.2.).
Пунктом 4.7. договору іпотеки передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. У разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє іпотекодавців. У зазначеному повідомленні мають міститися підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, ціна, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя, суть та розмір вимог за основним зобов`язанням та вимог щодо відшкодування витрат іпотекодержателя, передбачених цим договором, які припиняються у результаті переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки (підпункт 4.7.1.).
Вимогою від 05 вересня 2016 року за вих. № 1855 банком було попереджено ОСОБА_1 про те, що якщо вона не усуне порушення умов кредитного договору від 24 березня 2008 року № 6137004 протягом 30 днів з дня отримання даного повідомлення, банк ухвалить рішення про прийняття предмету іпотеки (квартиру АДРЕСА_1 ) у свою власність. Вказану вимогу позивач отримав 20 вересня 2016 року.
Рішенням від 28 квітня 2017 року індексний номер 34992694 державного реєстратора філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Дубіни Ю. В. було здійснено реєстрацію права власності за АТ «ПУМБ» на предмет договору іпотеки від 24 березня 2008 року № 6137085, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , та внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення судів попередніх інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства
Відповідно до   статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У частині першій статті Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
За частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим нотаріально посвідченим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає останньому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частини перша та друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно із статтею 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Разом з тим, на час реалізації АТ «ПУМБ» права на звернення стягнення на предмет іпотеки (28 квітня 2017 року) діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Згідно підпункту 1 пункту 1 вказаного Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, обмеження встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Судами установлено та протилежного не доведено відповідачем, що спірна квартира є предметом іпотеки в якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором кредиту, предметом якого були кошти в іноземній валюті (долар США). Відповідна квартира має загальну площу, яка не перевищує 140 кв. м та являється єдиним житлом позивача.
З огляду на вищевикладене, суди попередніх інстанцій зробили правильні висновки про неможливість звернення стягнення АТ «ПУМБ» шляхом реєстрації за останнім права власності на квартиру АДРЕСА_1 з огляду на дію (на час звернення стягнення) Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Рішенням від 28 квітня 2017 року індексний номер 34992694 державного реєстратора філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Дубіни Ю. В. було здійснено реєстрацію права власності за АТ «ПУМБ» на предмет договору іпотеки від 24 березня 2008 року № 6137085, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , та внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Однак, при розгляді заяви  АТ «ПУМБ» про реєстрацію за собою права власності на предмет іпотеки (спірну квартиру) державний реєстратор філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради     Дубіна Ю. В. повинна була перевірити наявність підстав для реєстрації права власності на квартиру за банком, при цьому врахувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та відмовити банку у вчиненні зазначеної реєстраційної дії.
Згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Враховуючи зазначені обставини, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали, що рішення державного реєстратора від 28 квітня 2017 року  з індексним номером 34992694 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «ПУМБ» є протиправним, а тому є таким, що підлягає скасуванню.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Ураховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшли правильного висновку про часткове задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог у зв`язку із їх обґрунтованістю. 
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо безпідставного оскарження позивачем як власником частини квартири рішення державного реєстратора про реєстрацію за банком права власності на всю квартиру, а не щодо частки позивача, оскільки: в даному випадку позивачем оскаржувалося саме рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки, зважаючи на існування мораторію на звернення стягнення на іпотечне майно; оскаржуване рішення стосувалося предмета іпотеки в цілому та без поділу на певні частки залежно від кількості співвласників майна, частки яких не виділені; оскаржуване рішення прямо впливало на права та законні інтереси позивача. 
Інші аргументи касаційної скарги АТ «ПУМБ» є ідентичними доводам апеляційної скарги відповідача, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і його висновки є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили належним чином всі обставини у справі, відхиляються, оскільки зводяться до переоцінки доказів у справі, що за змістом статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Судами попередніх інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.                                                                                                                   
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 вересня        2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                          В. М. Ігнатенко

                                                                                                                      С. О. Карпенко

                                                                                                                       В. А. Стрільчук