Справа № 344/21175/19 
Провадження № 22-ц/4808/1551/21 
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л.В. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                        Фединяка В.Д., Максюти І.О.,
секретаря                        Мельник О.В.,
за участю                        представника відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2021 року, постановлену у складі судді Мелещенко Л.В. в м. Івано-Франківськ, у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення її позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-ІФ», ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину,
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ТзОВ «Кредо-ІФ», ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину.
У вересні 2021 року позивачка подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення заборони вчиняти дії ОСОБА_3 щодо відключення спірної квартири АДРЕСА_1 від охоронної сигналізації та здійснення реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.
Заява мотивована тим, що 26 червня 2014 року між нею, ТзОВ «Кредо-ІФ» та ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу нерухомого майна № 1/2011. Згідно із п. 1 вказаного договору до неї перейшли права і обов`язки по договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому щодо набуття права власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 площею 60,9 кв.м. на 5 поверсі в під`їзді АДРЕСА_4 .
Незважаючи на це, ТзОВ «Кредо-ІФ» повторно здійснило продаж вказаної квартири, що підтверджується укладеним між ТзОВ «Кредо-ІФ» та ОСОБА_3 09.03.2015 попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому № 1/14. 
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.07.2018 по справі № 344/8030/16-ц, зазначений вище договір визнано недійсним. 
Однак, з метою невиконання рішення апеляційного суду ТзОВ «Кредо-ІФ» та ОСОБА_3 уклали між собою новий договір купівлі-продажу № 2/16 від 17.05.2016, предметом якого є ця ж спірна квартира АДРЕСА_1 .
Оскільки нею оскаржується вищевказаний договір, виникла необхідність у забезпеченні позову шляхом заборони вчиняти певні дії ОСОБА_3 щодо відключення спірної квартири від сигналізації та заборони ОСОБА_3 здійснювати реєстрацію місця проживання в цій квартирі. Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в даній справі у випадку задоволення позовних вимог. ОСОБА_3 , маючи документи, які підтверджують її право власності на спірну квартиру, вживає заходи щодо користування та розпорядження зазначеним майном, не дивлячись на наявні заборони, зокрема, звертається до прокуратури, поліції з вимогами про те, що є власником спірного майна та має намір відключити квартиру від сигналізації,. Відтак, існує велика ймовірність того, що в період розгляду цієї справи ОСОБА_3 реалізує своє право користування та розпорядження спірною квартирою, що змусить її в подальшому пред`являти нові позови з метою захисту своїх майнових прав (а.с. 60-62).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову (а.с. 1-3).
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом фактичних обставин справи.
Зокрема, апелянт не погоджується з висновком суду про те, що нею не наведено об`єктивних обставин, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Вважає такий висновок суду необґрунтованим з огляду на викладені у позові та в заяві про забезпечення позову обставини, які підтверджені відповідними доказами. Так, ОСОБА_3 звертається до прокуратури, поліції з вимогами про те, що є власником спірного майна та має намір відключити квартиру від сигналізації, а тому існує велика ймовірність того, що в період розгляду цієї справи ОСОБА_3 реалізує своє право користування та розпорядження спірною квартирою, що змусить її в подальшому пред`являти нові позови з метою захисту своїх майнових прав. 
Враховуючи викладене, апелянт просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про забезпечення позову (а.с. 71-73).
Відповідачі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 вимоги скарги не визнала, просила її відхилити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом про дату, час та місце розгляду справи.
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи, колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до статті 367 ЦПК України законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції, враховуючи вимоги статей 149 - 153 ЦПК України, дійшов висновку про неспівмірність обраних позивачкою способів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами у справі, недоведеність існування реальної загрози щодо неможливості виконання відповідного судового рішення у випадку задоволення позовних вимог у подальшому. 
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду із позовом до ТзОВ «Кредо-ІФ», ОСОБА_3 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу № 2/16 від 17.05.2016, укладений між ТзОВ «Кредо-ІФ» та ОСОБА_3 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що на підставі договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу нерухомого майна № 1/2011 від 26 червня 2014 року, укладеним нею, ТзОВ «Кредо-ІФ» та ОСОБА_4 до неї перейшло право щодо набуття права власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 площею 60,9 кв.м. на 5 поверсі в під`їзді АДРЕСА_4 .
Однак, ТзОВ «Кредо-ІФ» повторно здійснило продаж вказаної квартири, що підтверджується укладеним між ТзОВ «Кредо-ІФ» та ОСОБА_3 09.03.2015 попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому № 1/14. 
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.07.2018 по справі №344/8030/16-ц, зазначений вище договір визнано недійсним. Проте, з метою невиконання рішення апеляційного суду ТзОВ «Кредо-ІФ» та ОСОБА_3 уклали між собою новий договір купівлі-продажу № 2/16 від 17.05.2016, предметом якого є ця ж спірна квартира АДРЕСА_1 .
Отже, предметом позову у даній справі є правомірність набуття відповідачкою у власність спірної квартири за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 17.05.2016.
Разом з тим, у заяві про забезпечення позову ОСОБА_2 просила заборонити вчиняти певні дії ОСОБА_3 , зокрема, щодо відключення спірної квартири від сигналізації та здійснення реєстрації місця проживання у цій квартирі.
Заяву про забезпечення позову мотивувала тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та призвести до необхідності подання нею нових позовів.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пунктах 4, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. 
Матеріали даної справи не містять доказів щодо наявності фактичних обставин, з якими пов`язується утруднення чи неможливе виконання судового рішення у разі задоволення позову. 
У той же час, саме лише припущення заявника щодо такої необхідності, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Отже, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, дійшов правильного висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду, оскільки заява про забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях, а факт того, що невжиття заходів забезпечення позову у спосіб, визначений позивачем, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, постановленого за наслідками розгляду його позову, має бути доведеним належними, допустимими та достовірними доказами.
Обраний заявником вид забезпечення позову не є співмірним із заявленими вимогами, та не буде ефективним забезпеченням у спорі про визнання договору недійсним.
Заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, бути співмірними заявленим вимогам, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження№14-729цс19) зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Предметом позову у даній справі є вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, а тому такі види забезпечення позову як заборона відключати спірну квартиру від сигналізації та заборона здійснювати реєстрацію місця проживання осіб у цій квартирі не є співмірними заявленим вимогам, оскільки у разі задоволення позову відсутні перешкоди для виконання рішення суду і без такого забезпечення позову .
Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не спростовують, а тому відсутні правові підстави для її задоволення.
З урахуванням наведених обставин, норм процесуального права, які регулюють питання забезпечення позову, положень статті 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 15 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                                Л.В. Василишин 
Судді:                                                                                В.Д. Фединяк 
       І.О. Максюта