Дата документу 05.10.2021 Справа № 335/12781/19

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
05 жовтня 2021 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 335/12781/19
Провадження №22-ц/807/2598/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів Дашковської А.В., Гончар М.С.,
за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,        
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2021 року, повний текст якого складено 23 квітня 2021 року, в складі судді Рибалко Н.І., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – Третя Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_2  звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа – Третя Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.
У позові зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивачки, ОСОБА_3 . При цьому, батько позивачки, ОСОБА_4 , син ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, що складається із квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 заповіт не залишила.
Оскільки син спадкодавця, ОСОБА_4 , помер до відкриття спадщини, позивачка вважає, що вона як його єдина донька, є спадкоємцем ОСОБА_3 за правом представлення на підставі ст. 1261, 1266 ЦК України. 
На виконання положень ЦК України позивачка 29 січня 2019 року звернулася до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої баби, на підставі чого була заведена спадкова справа. У зв`язку з тим, що правовстановлюючі документи на зазначену вище квартиру були втрачені, 23 липня 2019 року позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу довідки про склад спадкового майна, з метою реєстрації права власності на квартиру за спадкодавцем. Під час вказаних подій позивачці стало відомо, що заяву про прийняття спадщини за законом подав і її дід, ОСОБА_1 , який звернувся до нотаріальної контори 26 березня 2019 року.
Однак, 15 квітня 2019 року ОСОБА_1 отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії слугувало те, що дідом позивачки не надані документи, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем. 
Оскільки шлюб між бабою позивачки та дідом 29.05.1975 розірвано, вважає, що відповідач більше сорока років не належить до осіб, які мають право на спадкування за законом у першу чергу, тож його заява про прийняття спадщини не має жодної правової підстави. 
23 серпня 2019 року позивачка звернулася до Третьої запорізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначену вище квартиру, однак державний нотаріус з названих вище причин відмовив їй у видачі свідоцтва, про що виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Також позивачка посилається на те, що оригінал правовстановлюючого документу на спадкову квартиру втрачений, а його відновлення у позасудовому порядку не є можливим, оскільки власниця квартири померла.
З урахуванням викладеного позивачка, посилаючись на приписи статті 1266 ЦК України, просить визнати за нею, як за єдиною спадкоємицею, право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, - задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,09 кв.м., житловою площею 28,82 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначає, що з ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з 17.10.1964 по ІНФОРМАЦІЯ_4 , у них народився син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . ІНФОРМАЦІЯ_6 помер його син - ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його дружина – ОСОБА_3 .
Спірна квартира знаходилась у ДБК №3 заводу «Запоріжсталь», за яку вони із спільного бюджету сплачували внески та 12.06.1973 видано ордер на зайняття квартири. Вважає, що має право власності на спірну квартиру як на майно набуте за час шлюбу. 
26.03.2019 він звернувся до третьої Запорізької державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлої дружини, проте свідоцтво не отримав, тому вважає, що є неналежним відповідачем за позовом ОСОБА_2 .
Окрім того, з посилання на ст..1224 ЦК України, вважає, що позивач не має права на спадкування, оскільки жодного дня не піклувалась та не здійснювала догляд за своїм померлими батьком – ОСОБА_4 , та бабусею - ОСОБА_3 .
       
Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_2 виходив з того, що позивач є єдиним спадкоємцем майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 . Відповідачем не доведено, що він є спадкоємцем після смерті своєї колишньої дружини ОСОБА_3 , а також те, що він є співвласником вказаної квартири, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була набута ним у спільну сумісну власність з ОСОБА_3 під час їх зареєстрованого шлюбу.

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки вони не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 у період з 17 жовтня 1964 року по 29 травня 1975 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу ( а.с.17)

Від шлюбу народився ІНФОРМАЦІЯ_7 син - ОСОБА_4 (а.с. 81, 126).

Позивач у справі є донькою – ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ( а.с. 10).

Батько позивачки, ОСОБА_4 , син ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим повторно Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Запорізькій області 08.12.2018, актовий запис №6475 від 06.10.2017 (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , баба позивачки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим повторно Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Запорізькій області 25.01.2019, актовий запис №6467 від 16.10.2018.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, що складається із квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 , виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради 25.11.2005 (а.с. 14, 38).

29 січня 2019 року ОСОБА_2  звернулася до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після своєї померлої бабусі – ОСОБА_3 згідно ст. 1266 ЦК України, на підставі чого була заведена спадкова справа №23/2019, номер у Спадковому реєстрі 63677068 (а.с. 78-114).

26 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до третьої Запорізької нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3 та 15 квітня 2019 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.99, 100).
       
Постановою державного нотаріуса третьої Запорізької нотаріальної контори від 15 квітня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що нотаріусу не надані документи, що підтверджують родинні відносини з померлою ОСОБА_3 ( а.с.104)

23 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Третьої Запорізької нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.109).

Постановою державного нотаріуса третьої Запорізької нотаріальної контори від 23 серпня 2019 року № 1764/02-31 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 лише ОСОБА_2 у зв`язку тим, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після померлої ОСОБА_3 є : онука – ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та відповідно до п.1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, отже кожен із спадкоємців має право на Ѕ частики майна, що належало померлій ОСОБА_3 (а.с.110-111).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ст. 1258 ЦК України).
Згідно зі статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з частиною першою статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду у колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 643/1216/15-ц (провадження № 61-6924св18) зроблено висновок по застосуванню статті 1266 ЦК України та вказано, що "спадкуванням за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємців за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу).
Тобто під спадкуванням за правом представлення розуміється особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом (та деяких інших осіб), коли одна особа у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини нібито заступає її місце і набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини.
При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступенів, це означає, що у разі смерті до відкриття спадщини дітей спадкодавця, право на спадкування переходить до їхніх дітей (онуків спадкодавця), у разі смерті до відкриття спадщини онуків спадкодавця, право на спадкування отримають їхні діти (правнуки спадкодавця), у разі смерті до відкриття спадщини правнуків спадкодавця - їхні діти (праправнуки спадкодавця) і т. д.

Із матеріалів справи вбачається, що спадкоємцем першої черги після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 є її онука ОСОБА_2 , яка відповідно до частини першої статті 1266 ЦК України має право на спадкування за правом представлення тієї частини спадщини, яка належала б її батьку ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       
Згідно з довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 04-07/3/1982 від 05.03.2019, ОСОБА_3 на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та разом з нею зареєстровані особи на день смерті відсутні (а.с. 91).

В матеріалах справи міститься заповіт ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори 11.05.1987 за реєстровим № 2-2656, згідно якого ОСОБА_3 на випадок її смерті заповідала паєнагромадження, які зберігаються у ЖБК №3 заводу «Запоріжсталь» ОСОБА_4 (а.с. 97-98).

Оцінюючи надані сторонами докази у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті бабусі ОСОБА_3 на підставі ст.. 1266 ЦК України.

Однак, вирішуючи питання щодо розміру частки, на яку має право позивач у спірній квартирі, суд першої інстанції не врахував наступні обставини справи та надані відповідачем письмові докази.

Так, в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 вказував, що спірна квартира набута внаслідок сплати ним та його дружиною  ОСОБА_3 зі спільного бюджету у період шлюбу паєнагромадження в ЖБК №3 заводу «Запоріжсталь» та є спільною сумісною власністю.

Суд першої інстанції не перевірив доводи відповідача про сплату спільно подружжям у період їх спільного проживання за рахунок спільних коштів пайових внесків, не навів мотивів відхилення цих доводів.

Зі змісту довідки ЖБК №3 заводу «Запоріжсталь», яка видана члену кооперативу ОСОБА_3  вбачається, що нею здійснено виплату в сумі 3534 руб, яка  дорівнює будівельній вартості двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.60) 

Проте, у названої довідці не зазначено станом на яку дату була внесена сума паю.

У розписці ЖБК №3 заводу «Запоріжсталь», яка видана члену кооперативу ОСОБА_3 зазначено про те, що нею внесені грошові кошти в сумі 1496 руб 03 коп. в рахунок вартості двокімнатної квартири площею 43,48 кв.м., яка отримується ( а.с.60)

12 червня 1973 року ОСОБА_3 був виданий ордер № 25 на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , в якій проживає дві особи, склад сім`ї : син ОСОБА_4 , 1967 року народження.

Як зазначалось, відповідач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 у період з 17 жовтня 1964 року по 29 травня 1975 рік.

       Так, у пункті 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам роз`яснено, що згідно із ст.15 Закону України "Про власність" член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Виходячи з цього, особа, якій відчужена членом ЖБК квартира, має переважне право на вступ до цього кооперативу.

У пунктах 6, 6-1 вищевказаної постанови судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК Української РСР, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховувати, зокрема те, що пай, внесений подружжям в житлово-будівельному кооперативі у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, та після повної сплати пайового внеску – квартира, є їхнім спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому внесений одним з подружжя до вступу в шлюб (після розірвання шлюбу) пай є його особистим майном.

Відповідно до частини третьої статті 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до положень пункту 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Статтею 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати.
Статтею 16 Закону України "Про власність" встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
Згідно статті 17 зазначеного Закону кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в житлово-будівельному кооперативі за рахунок спільних коштів члена цього кооперативу і членів його сім`ї, яким ця квартира надана.

Статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на час сплати пайових внесків за спірну квартиру, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні положення зазначені у ст..60 Сімейного кодексу України , який набув чинності з 1 січня 2004 року, -   майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режим спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.

Конструкція статті 22 КпШС України та статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Із довідок, виданих ЖБК №3 заводу «Запоріжсталь», вказано, що пай за квартиру сплачено та вказано його розмір та вартість.

Даних про те, що пай за спірну квартиру було внесено особисто померлою ОСОБА_3 та за особисті кошти матеріали справи на час вирішення цього спору не містять.

Відсутність судового рішення про визнання набутого за час шлюбу майна особистою приватною власністю одного із подружжя або інших достатніх доказів на підтвердження того, що таке майно набуте за рахунок особистих коштів одного із подружжя, дає підстави вважати, що таке майно належить обом з подружжя на праві спільної сумісної власності у рівних частках.

Неподання ОСОБА_1 позову про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може бути підставою для позбавлення його права власності на спірне майно.

На час вирішення спору позивач не спростувала належними, допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на майно.

З урахуванням викладеного, та того, що в матеріалах справи відсутні докази придбання спірної квартири ОСОБА_3 за особисті кошти, а не за спільні кошти подружжя, виходячи із принципів добросовісності, справедливості, презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 у повному обсязі є передчасними.        

З мотивів, викладених вище, апеляційний суд приходить до висновку про те, що до спадкового майна після померлої ОСОБА_3 увійшла Ѕ частка квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , тому за позивачем слід визнати право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, не має повноважень щодо з`ясування в цій справі наявності підстав для визнання за певною особою іншої Ѕ частини квартири, а тільки визначає розмір спадкового майна після смерті ОСОБА_3 .

До того ж, апеляційний суд вважає, що твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не є належним відповідачем у справі, оскільки ним не отримано свідоцтво про право на спадщину, є безпідставними.

У спорах щодо спадкування права власності, належними відповідачами, окрім, спадкоємців, які прийняли спадщину, є особи - учасники цивільних правовідносин, яки не визнають або оспорюють право власності спадкоємця на спадкове майно.
Невизнання відповідачем право власності позивача на спірну квартиру, свідчить про те, що між сторонами існує спір про право.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 жодним чином не опікувалася, матеріально не забезпечувала та не надавала іншу допомогу померлим ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , є неприйнятними, оскільки ці обставини не є предметом розгляду в цій справі.

Ураховуючи викладене, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору неповно дослідив обставини справи та передчасно дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в повному обсязі, у зв`язку з чим оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_2  права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 . В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ураховуючи, що в суді першої інстанції позивачка заявляла клопотання про покладення на неї судових витрат в частині сплаченого нею судового збору, то судовий збір сплачений за подання позовної заяви залишається за ОСОБА_2 .
Ураховуючи, що апеляційна скарга задоволена частково, судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 2444, 87 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2021 року в цій скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту:
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, - задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,09 кв.м., житловою площею 28,82 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 2444, 87 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 жовтня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

М.С. Гончар