УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

30 листопада 2021 року 
м. Київ
справа №280/9152/20
адміністративне провадження № К/9901/41240/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Коваленко Н.В.,
суддів: Берназюка Я.О., Желєзного І.В.
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду в Запорізькій області, в якому просив зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплату довічного грошового утримання судді у відставці позивача з 19 лютого 2020 року згідно довідки №08-02/766 від 25 лютого 2020 року, виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області у розмірі 90 % від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням раніше виплачених коштів.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено частково. 

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо зменшення відсоткового значення розміру щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 із 90 % до 64 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити з 19 лютого 2020 року перерахунок щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 , виходячи із 90 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, та здійснити виплату, з урахуванням раніше виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року і залишити в силі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року.

Згідно відтиску поштового штемпеля на конверті касаційна скарга подана до Верховного Суду 11 листопада 2021 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження.

За правилами частини 1 статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі. 

Вирішуючи питання щодо відкриття касаційного провадження, Верховний Суд виходить із такого.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку із прийняттям відповідачем рішення щодо перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розрахунку 64% щомісячного довічного грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а саме 64 573,44 гривень.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують положення статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Підставами касаційного оскарження скаржник зазначає пункт 3 частини четвертої та підпункти "а", "б", "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. Вказані підстави скаржник мотивує відсутністю висновку Верховного Суду щодо відсоткового розміру довічного грошового утримання судді у відставці, а саме:

-          Чи відбулося зниження рівня матеріального забезпечення судді у відставці та гарантій незалежності суддів у зв`язку із зменшенням розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 90 % грошового забезпечення судді, який працює на відповідній посаді відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" до 64 % грошового утримання судді у зв`язку із набранням чинності Законом № 1402-VIII;

-          Чи є підстави для застосування до спірних правовідносин частини третьої статті 142 Закону № 1402-VIII, які набули право на відставку до 30 вересня 2016 року.

Водночас, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника щодо відсутності висновку Верховного Суду, оскільки Верховний Суд вже висловив свою правову позицію стосовно перерахунку грошового утримання судді у відставці.

Так, у постанові від 22 жовтня 2021 року у справі № 300/530/21 Верховний Суд дійшов наступного висновку.

«Конституційний Суд України визнав неконституційним увесь пункт 25 розділу XII   Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, у тому числі й щодо можливості обчислення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання відповідно до положень Закону № 2453-VI.

На час виникнення спірних відносин у цій справі, право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, його розмір, а також його перерахунок врегульовано положеннями статті 142 Закону № 1402-VIII, частиною четвертою якої передбачено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Водночас, частиною третьою статті 142 Закону № 1402-VIII визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Таким чином, оскільки чинним Законом № 1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування довічного щомісячного грошового утримання, а також виходячи із принципу єдності статусу суддів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для обрахунку (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання, виходячи із розміру суддівської винагороди діючого судді та розміру її відсоткового значення одночасно за складовими, які передбачені різними законами.

Тобто, для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді за правилами частини четвертої статті 142 Закону № 1402-VIII у формулі його обрахунку має застосуватись розмір відсоткового значення суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, визначений частиною третьою Закону № 1402- VIII.

У контексті подібних (схожих) фактичних передумов до такого самого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 24 вересня 2021 року у справі № 620/5437/20, від 29 вересня 2021 року у справі № 160/9739/20 та від 11 жовтня 2021 року у справі № 160/10640/20, від 06 жовтня 2021 року у справі № 380/5074/20.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про  правомірність рішення відповідача щодо визначення розміру щомісячного   грошового утримання позивача як судді у відставці в розмірі 64% суддівської винагороди судді, працюючого на відповідній посаді, та, відповідно, про необґрунтованість позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що визначення розміру довічного грошового утримання позивача на підставі норм Закону № 1402-VIII (50 % і більше) не призводить до порушення   гарантованих   статтею 22 Конституції України   права позивача, оскільки розмір довічного грошового утримання, на який має право позивач, за нормами Закону № 1402-VIII, не є меншим, ніж той, який був забезпечений з урахуванням положень Закону № 2453-VI.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до висновку Верховного Суду, то у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1.          Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про зобов`язання вчинити дії..

2. Надіслати ОСОБА_1 копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження, разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.  

Суддя-доповідач                                                                                           Н.В. Коваленко

Суддя                                                                                                              Я.О. Берназюк

Суддя                                                                                                              І.В. Желєзний