П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/4463/21	
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	
при секретарі –	Яценюк О.Р.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби морського та річкового транспорту України (Морська адміністрація), третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - Національне агентство з питань запобігання корупції, про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
У березні 2021 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної служби морського та річкового транспорту України (Морська адміністрація), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Глазкова Андрія Володимировича від 23.02.2021 року №01-Д про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 у вигляді оголошення догани;
- визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Глазкова Андрія Володимировича від 23.02.2021 року №02-Д про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 у вигляді оголошення догани;
- визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Глазкова Андрія Володимировича від 24.02.2021 року №03-Д про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 у вигляді звільнення;
- визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків Голови Державної служби морського та річкового транспорту України ОСОБА_2 від 01.03.2021 року №122-К про звільнення ОСОБА_1 ;
- поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача Сектору з питань запобігання та виявлення корупції Державної служби морського та річкового транспорту України;
- стягнути з Державної служби морського та річкового транспорту України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням проведених виплат починаючи з дня звільнення 01.03.2021 року;
- стягнути з Державної служби морського та річкового транспорту України на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 100000,00 гривень, як відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неправомірність спірних наказів з підстав порушення відповідачем законодавчо визначеного порядку проведення відносно позивача дисциплінарного провадження, на відсутності в його діях тих порушень, за які позивач спірними наказами був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, а також на невиконання відповідачем вимог Закону України «Про запобігання корупції» в частині отримання згоди Національного агентства з питань запобігання корупції (надалі – НАЗК) на звільнення позивача з посади завідувача Сектору з питань запобігання та виявлення корупції державної служби морського та річкового транспорту України. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2021 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Національне агентство з питань запобігання корупції також звернулось з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, в якому просить скасувати таке рішення та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись напорушеннясудомпершоїінстанціїнормматеріальноготапроцесуальногоправа. 
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2021 року Національне агентство з питань запобігання корупції залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача.
Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 26.1.2018 року №297-к позивача, як переможця конкурсу, призначено на посаду завідувача Сектору з питань запобігання та виявлення корупції Державної служби морського та річкового транспорту України.
Спірні накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани від 23.02.2021 року №01-Д та №02-Д, у вигляді звільнення від 24.02.2021 року №03-Д та наказ про звільнення позивача від 01.03.2021 року №122-К були винесені за наслідками проведеного дисциплінарного провадження, порушеного відносно позивача наказом в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Глазкова А.В. від 02.02.2021 року №41 (т.1 а.с.38), та на підставі Подання дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорії «Б» та «В» Державної служби морського та річкового транспорту України від 15.02.2021 року (далі - Дисциплінарна комісія) (т.2 а.с.53-59).
В цьому поданні Дисциплінарна комісія дійшла висновку про вчинення позивачем трьох окремих дисциплінарних проступків, які полягають в наступному:
- невиконання позивачем окремого доручення в.о.Голови Морської адміністрації від 30.12.2020 року №247/05/01-20 та наказу Морської адміністрації від 30.12.2020 року №17-ВД «Про відрядження»;
- невиконання позивачем окремого доручення в.о.Голови Морської адміністрації від 18.01.2021 року №247/04/13-21 та наказу Морської адміністрації від 19.01.2021 року №01-ВД «Про відрядження»;
- невиконання доручення Міністерства інфраструктури України від 17.11.2020 року №43597/0/7-20 та листів Головного управління контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби безпеки України від 13.11.2020 року №8/3/4-6744 та від 19.11.2020 року №8/3/4-6927 щодо залучення працівників ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» до заходів державного контролю на морському транспорті, що може бути кваліфіковано як конфлікт інтересів у контексті Закону України «Про запобігання корупції», а також як перевищення службових повноважень, з метою дотримання вимог міжнародних зобов`язань та чинних нормативно-правових актів.
Відповідно, за перше порушення спірним наказом від 23.02.2021 року №01-Д на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани, за друге порушення на позивача спірним наказом від 23.02.2021 року №02-Д також накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани, а за третє порушення спірним наказом від 24.02.2021 року №03-Д на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, що, в свою чергу, стало підставою для видання спірного наказу від 01.03.2021 року №122-К про звільнення ОСОБА_1 ..
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Стосовно дотримання відповідачем процедури проведення відносно позивача дисциплінарного провадження, за наслідками якого прийняті три спірних накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, колегія суддів зазначає наступне.
Процедура здійснення дисциплінарних проваджень стосовно державних службовців врегульована положеннями глави 2 розділу VIII Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) та Порядком здійснення дисциплінарного провадження, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 року №1039 (далі - Порядок №1039).
В позовній заяві позивач вказував на ряд недоліків проведеного відносно нього дисциплінарного провадження, які, на думку позивача, полягали у відсутності в дисциплінарній справі протоколів дисциплінарної комісії; у відсутності факту обрання голови та секретаря комісії; у відсутності факту обрання головою комісії доповідача в дисциплінарній справі; у відсутності попередження членів комісії про персональну відповідальність за повноту та об`єктивність висновків та за розголошення інформації про дисциплінарне провадження; у неналежному повідомленні позивача про дату, час та місце засідання комісії, тощо.
Суд першої інстанції відхилив наведені позивачем доводи стосовно порушення процедури здійсненого відносно позивача дисциплінарного провадження, пославшись на їх безпідставність.
В апеляційній скарзі позивача не наведено доводів стосовно помилковості висновків суду першої інстанції, які стосуються дослідження процедури здійсненого відносно позивача дисциплінарного провадження, а наводяться лише доводи стосовно помилковості висновків дисциплінарної комісії про вчинення позивачем дисциплінарних проступків. 
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши надані відповідачем копії матеріалів дисциплінарної справи відносно позивача (т.2 а.с.50-203), колегія судів не встановила таких фактів порушення процедури здійсненого відносно позивача дисциплінарного провадження, які б могли бути самостійними підставами для висновку про неправомірність прийнятих за наслідками такого дисциплінарного провадження рішень.
Надаючи оцінку правомірності спірному наказу від 23.02.2021 року №01-Д про накладення дисциплінарного стягнення на позивача у вигляді оголошення догани, колегія суддів виходить з наступного.
Зі змісту цього наказу слідує, що причиною застосування до позивача дисциплінарного стягнення стало невиконання позивачем окремого доручення в.о. Голови Морської адміністрації від 30.12.2020 року №247/05/01-20 та наказу Морської адміністрації від 30.12.2020 року №17-ВД «Про відрядження», а підставою – подання дисциплінарної комісії від 15.02.2021 року, пункт 5 частини 2 статті 65 та пункт 2 частини 1 статті 66 Закону України «Про державну службу».
Для виконання окремого доручення від 30.12.2020 року №247/05/01-20З наказом в.о. Голови Морської адміністрації від 30.12.2020 року №71-ВД «Про відрядження» вирішено відрядити ОСОБА_1 до м. Маріуполь з 04.01.2021 року по 06.01.2021 року включно та до м. Одеса - м. Херсон з 11 січня по 16 січня 2021 року включно.
Отже, невиконання окремого доручення в.о. Голови Морської адміністрації від 30.12.2020 року №247/05/01-20 та наказу Морської адміністрації від 30.12.2020 року №17-ВД «Про відрядження» було кваліфіковано відповідачем як дисциплінарний проступок, передбачений пунктом 5 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу», тобто невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень, за що пунктом 2 частини першої статті 66 цього Закону передбачене дисциплінарне стягнення у вигляді догани.
Заперечуючи проти вчинення такого дисциплінарного проступку, позивач зазначив, що оскільки окреме доручення від 30.12.2020 року №247/05/01-20 не відповідало вимогам ч.3 ст.9 Закону України «Про державну службу», так як з його змісту неможливо встановити, з якого саме приводу і по яким конкретним фактам необхідно провести перевірку, а також в яких структурних підрозділах треба її провести, так як в структурі Державної служби морського та річкового транспорту України відсутній підрозділ, якій зазначений в цьому дорученні, то позивач виконав вимоги п.6 ч.1 ст.9 вказаного Закону, звернувшись до автора цього доручення – в.о.Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Глазкова А.В. з вимогою надати письмове підтвердження окремого доручення від 30.12.2020 року №247/05/01-20 або скасувати його.
Позивач вважає, що оскільки від в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Глазкова А.В. не надійшло відповіді на вказане звернення позивача, то в силу вимог ч.8 ст.9 Закону України «Про державну службу» вказане окреме доручення вважається скасованим.
Відхиляючи доводи позивача щодо неправомірності наказу від 23.02.2021 року №01-Д, суд першої інстанції погодився з позицію відповідача з цього питання, яка полягає в тому, що позивачем не вказано в чому саме окреме доручення №247/05/13-20 від 30.12.2020 року суперечить законодавству, а посилання позивача на «нечіткий характер» цього доручення не свідчить про його протиправність. Також суд зазначив, що окреме доручення №247/05/13-20 від 30.12.2020 року та наказ №71-ВД від 30.12.2020 року є індивідуальними актами суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені в судовому порядку, однак позивач їх не оскаржував. 
Колегія суддів з такою оцінкою суду першої інстанції погодитися не може з наступних підстав.
Дослівний зміст доручення №247/05/13-20 від 30.12.2020 року є наступним: «Здійснити перевірку неправомірних дій в термін з 04.01.2021 року по 06.01.2021 року включно в Управлінні (службі) Маріупольського морського порту Морської адміністрації та з 11.01.2021 по 16.01.2021 року включно в Управліннях (службах) Одеського та Херсонського морський портів Морської адміністрації». 
В якості підстави для проведення вказаної перевірки в окремому дорученні №247/05/13-20 від 30.12.2020 року є посилання на чисельні скарги в соціальних мережах від громадян щодо неправомірних дій в Управліннях (службах) морських портів Морської адміністрації Державної служби морського та річкового транспорту України, без зазначення конкретних скарг, їх суті, джерел, та авторів скарг.
Колегія суддів погоджується з позивачем, що зі змісту даного доручення неможливо встановити, які конкретно обставини та факти повинні бути перевірені позивачем, і чи стосуються вони сфери функціональних обов`язків позивача у сфері запобігання та виявлення корупції.
Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про державну службу» наказ (розпорядження), доручення має містити конкретне завдання, інформацію про його предмет, мету, строк виконання та особу, відповідальну за виконання.
Колегія суддів вважає, що окреме дорученням №247/05/13-20 від 30.12.2020 року не відповідає ч.3 ст.9 Закону України «Про державну службу», так як не містить в собі конкретного завдання на перевірку, яку мав би здійснити позивач, конкретних обставин, фактів чи скарг громадян, з яких позивач міг би визначити предмет для перевірки в сфері запобігання та виявлення корупції. 
Враховуючи невідповідність окремого доручення №247/05/13-20 від 30.12.2020 року вимогам ч.3 ст.9 Закону України «Про державну службу», колегія суддів погоджується з правильністю вчинених позивачем дій, які в такому випадку передбачені пунктом 6 частини 1 статті 9 цього Закону, а саме - «Державний службовець у разі виникнення у нього сумніву щодо законності виданого керівником наказу (розпорядження), доручення повинен вимагати його письмового підтвердження, після отримання якого зобов`язаний виконати такий наказ (розпорядження), доручення».
При цьому, передбачене цією нормою закону право державного службовця звернутися до керівника з вимогою письмового підтвердження виданого цим керівником наказу (розпорядження), доручення не залежить від факту оскарження такого наказу (розпорядження), доручення в судовому порядку, а тому посилання відповідача та суду першої інстанції на відсутність факту оскарження позивачем в судовому порядку окремого доручення №247/05/13-20 від 30.12.2020 року та наказу №71-ВД від 30.12.2020 року є помилковими. 
Також є помилковими і посилання суду першої інстанції на те, що «нечіткий характер» доручення не свідчить про його протиправність, оскільки, як вже зазначено вище, окреме доручення №247/05/13-20 від 30.12.2020 року за своїм змістом не відповідає вимогам ч.3 ст.9 Закону України «Про державну службу», а тому таке доручення є неправомірним. 
Відповідно до ч.8 ст.9 Закону України «Про державну службу» керівник у разі отримання вимоги державного службовця про надання письмового підтвердження наказу (розпорядження), доручення зобов`язаний письмово підтвердити або скасувати відповідний наказ (розпорядження), доручення в одноденний строк. У разі неотримання письмового підтвердження у зазначений строк наказ (розпорядження), доручення вважається скасованим.
Оскільки в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Глазков А.В. залишив звернення позивача про письмове підтвердження окремого доручення №247/05/13-20 від 30.12.2020 року без відповіді, що не заперечується відповідачем, і докази зворотного суду не надані, то в силу ч.8 ст.9 Закону України «Про державну службу» таке окреме доручення вважається скасованим.
Таким чином, колегія суддів вважає, що у відповідача не було підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за невиконання окремого доручення №247/05/13-20 від 30.12.2020 року, а тому спірний наказ від 23.02.2021 року №01-Д не може вважатися правомірним та підлягає скасуванню.
Щодо правомірності спірного наказу від 23.02.2021 року №02-Д про накладення дисциплінарного стягнення на позивача у вигляді оголошення догани, колегія суддів зазначає наступне.
Як слідує зі змісту цього наказу до позивача 23.02.2021 року вдруге було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за невиконання позивачем окремого доручення в.о. голови Морської адміністрації від 18.01.2021 року №7/04/13-21 та наказу Морської адміністрації від 19.01.2021 року №01-ВД «Про відрядження», а підставою – подання дисциплінарної комісії від 15.02.2021 року, та пункт 5 частини 2 статті 65 та пункт 2 частини 1 статті 66 Закону України «Про державну службу».
Окреме доручення від 18.01.2021 року №7/04/13-21 видано на виконання доручення Міністерства інфраструктури України від 17.11.2020 року №43597/0/7-20 та листів Головного управління контр розвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби Безпеки України від 13.11.2020 року №8/3/4-6744 та від 19.11.2020 року №8/3/4-6927 щодо залучення працівників ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» до заходів державного контролю на морському транспорті, що може бути кваліфіковано як конфлікт інтересів у контексті Закону України «Про запобігання корупції», а також як перевищення службових повноважень, з метою дотримання вимог міжнародних зобов`язань та чинних нормативно-правових актів.
Цим окремим дорученням позивачу доручено здійснення перевірки повідомлення про ознаки вчинення корупційного або пов`язаного із корупцією правопорушення в термін з 19.01.2021 року по 22.01.2021 року включно в державному підприємстві «Сервісний центр морського та річкового транспорту України» (м. Маріуполь) та в Управлінні (службі) Маріупольського морського порту Морської адміністрації (т.2 а.с.182).
Для виконання окремого доручення від 18.01.2021 року №7/04/13-21 наказом в.о. Голови Морської адміністрації від 18.01.2021 року №01-ВД «Про відрядження» вирішено відрядити ОСОБА_1 до Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» та до Управління (служби) капітана Маріупольського порту м.Маріуполь з 19.01.2021 року по 22.01.2021 року включно (т.2 а.с183).
Одразу слід зазначити, що в наказі від 23.02.2021 року №02-Д, а також у поданні дисциплінарної комісії від 15.02.2021 року помилково вказано про невиконання позивачем наказу Морської адміністрації від 19.01.2021 року №01-ВД «Про відрядження», оскільки, як встановлено колегією суддів, такого наказу не існує, а є наказ від 18.01.2021 року №01-ВД «Про відрядження».
Як і в першому наказі №01-Д, в наказі №02-Д невиконання позивачем окремого доручення від 18.01.2021 року №7/04/13-21 та наказу «Про відрядження» було кваліфіковано відповідачем як дисциплінарний проступок, передбачений пунктом 5 частини 2 статті 65 Закону України «Про державну службу», тобто невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень.
Заперечуючи проти вчинення такого дисциплінарного проступку, позивач зазначив, що з метою виконання окремого доручення від 18.01.2021 року №7/04/13-21 та наказу «Про відрядження» ним було підготовлено кошторис видатків на відрядження та службову записку від 19.01.2021 року №298/14/17-21 (т.1 а.с.129-130).
Службовою запискою №309/06/17-21 від 19.01.2021 року в.о. директора Департаменту фінансово-економічної роботи, бухгалтерського обліку та звітності, головним бухгалтером Морської адміністрації Бережанским Р. повідомлено позивача про неможливість виплати витрат на відрядження (т.1 а.с.131).
Про неможливість виїхати у відрядження внаслідок відсутності коштів на відрядження позивач службовою запискою від 20.01.2021 року №316/14/17-21 повідомив в.о. Голови Морської адміністрації Глазкова А., в якій також зазначив про те, що це не вплине на виконання окремого доручення 18.01.2021 року №7/04/13-21 в частині проведення перевірки повідомлення про ознаки вчинення корупційного чи пов`язаного з корупцією правопорушення в державному підприємстві «Сервісний центр морського та річкового транспорту» та в Управлінні (службі) капітана Маріупольського морського порту (т.1 а.с.132-133).
Як зазначає позивач, відповіді на службову записку від 20.01.2021 року №316/14/17-21 ним отримано не було, що не заперечує і сам відповідач.
Суд першої інстанції не погодився з доводами позивача про неможливість виконання окремого доручення 18.01.2021 року №7/04/13-21 з виїздом до м.Маріуполь, зазначивши, що єдиною підставою для не виконання цього окремого доручення є відсутність коштів на відрядження, внаслідок чого позивач фактично відмовився виконувати окреме доручення та вибувати у відрядження, але Морська адміністрація не відмовлялась відшкодувати позивачу кошти на відрядження. 
Також суд першої інстанції зазначив, що на виконання доручення №7/04/13-21 від 18.01.2021 року позивач розпочав перевірку та направив відповідні запити, але жодної інформації у визначений термін від Департаменту державного нагляду (контролю) та безпеки судноплавства та Управління (служби) капітана Маріупольського морського порту до сектору не надійшло і позивач не виконав вимог статті 53-2 Закону України «Про запобігання корупції» щодо попередньої перевірки у строк не більш як десяти робочих днів повідомлень про вчинення корупційного або пов`язаного з корупції правопорушення, викладених у листах Головного управління Служби Безпеки України від 13.11.2020 року №8/3/4-6744 та від 19.11.2020 року №8/3/4-6927.
З цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач свідомо та упереджено не виконував наказ в.о.Голови Морської адміністрації, а тому відповідачем правомірно прийнято накази про накладення дисциплінарних стягнень на позивача.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки дотримання державним службовцем визначеного пунктом 8 ч.1 ст.8 Закону України «Про державну службу» обов`язку виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, що надаються на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України, напряму залежить від виконання роботодавцем свого обов`язку по забезпеченню такому державному службовцю належних для роботи умов служби та їх матеріально-технічного забезпечення.
Відповідно до ч.1 ст.42 Закону України «Про державну службу» державний службовець може бути направлений у службове відрядження (далі - відрядження) для виконання своїх посадових обов`язків поза межами постійного місця служби, у тому числі на роботу до секретаріатів міжнародних організацій, представництв міжнародних організацій в інших країнах або органів влади іноземних держав у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Частиною 4 цієї статті визначено, що державному службовцю відшкодовуються витрати та надаються інші компенсації у зв`язку з направленням у відрядження в порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Кабінетом Міністрів України прийнята Постанова від 02.02.2011 року №98
«Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» (зі змінами та доповненнями».
Пунктом 5 цієї постанови встановлено, що підприємства, установи та організації, що направляють працівників у відрядження, забезпечують їх коштами як аванс для здійснення поточних витрат. 
Пунктом 7 цієї постанови визначений перелік витрат, які відшкодовуються державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються: на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті); на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях; на побутові послуги, що включені до рахунків на оплату вартості проживання у місцях проживання (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), але не більш як 10 відсотків сум добових витрат для держави, до якої відряджається працівник, визначених у додатку 1 до цієї постанови, за всі дні проживання; на бронювання місць у готелях (мотелях) у розмірах не більш як 50 відсотків вартості місця за добу; на користування постільними речами в поїздах; тощо.
Окремо Міністерством фінансів України наказом від 13.03.1998 року №59 затверджено Інструкцію «Про службові відрядження в межах України та за кордон», пунктом 11 Розділу ІІ якої в редакції наказу Міністерства фінансів України №362 від 17.03.2011 року передбачено, що відряджений працівник перед від`їздом у відрядження забезпечується авансом у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати.
Отже, наведеними вище законодавчими положеннями вставлений обов`язок роботодавця забезпечити працівника перед виїздом його у відрядження авансом на відрядження у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати.
Оскільки виконання окремого доручення №7/04/13-21 від 18.01.2021 року передбачало виїзд позивача у відрядження до м.Маріуполь, то відповідач в силу вимог пункту 5 Постанови КМУ від 02.02.2011 року №98 та п.11 Інструкції про службові відрядження зобов`язаний був перед виїздом позивача у відрядження забезпечити його авансом на відрядження, який би включав в себе витрати на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати.
Саме з метою дотримання цих законодавчих приписів позивач і подав своєму роботодавцю кошторис видатків на відрядження на загальну суму 2941,20 грн., до якого включив добові за 4 дні, витрати на проїзд, витрати на проживання в готелі.
Відповідно, невиконання відповідачем вимог пункту 5 Постанови КМУ від 02.02.2011 року №98 та п.11 Інструкції про службові відрядження та не забезпечення позивача авансом на відрядження унеможливило виїзд позивача у відрядження до м.Маріуполь згідно наказу від 18.01.2021 року №01-ВД «Про відрядження» для виконання окремого доручення №7/04/13-21 від 18.01.2021 року.
Посилання відповідача та суду першої інстанції на те, що Морська адміністрація не відмовлялась відшкодувати позивачу кошти на відрядження колегія суддів відхиляє, як безпідставні, оскільки, по-перше це жодним чином не спростовує факту порушення відповідачем вимог пункту 5 Постанови КМУ від 02.02.2011 року №98 та п.11 Інструкції про службові відрядження під час організації відрядження позивача, а по-друге – це не викликало у позивача обов`язку виїхати у відрядження без отримання авансу, тобто за власні кошти.
Колегія суддів звертає увагу на той факт, що позивач невідкладно повідомив відповідача про неможливість з вказаних причин виїхати у відрядження до м.Маріуполь, подавши відповідну службову записку від 20.01.2021 року №316/14/17-21, в якій також повідомив про те, що невиїзд у відрядження не вплине на виконання окремого доручення 18.01.2021 року №7/04/13-21 в частині проведення перевірки повідомлення про ознаки вчинення корупційного чи пов`язаного з корупцією правопорушення в державному підприємстві «Сервісний центр морського та річкового транспорту» та в Управлінні (службі) капітана Маріупольського морського порту.
Слід зазначити, що про неможливість виїзду позивача у відрядження до м.Маріуполь внаслідок відсутності фінансування зазначає і сам відповідач у своєму листі в адрес державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту», в якому також повідомляє про те, що перевірка буде проводитися дистанційно, в зв`язку з чим просить надати всіляке сприяння та підтримку ОСОБА_1 у даному питанні (т.1 а.с.138-139).
Це фактично вказує на те, що відповідач погодився з обґрунтованістю доводів позивача як стосовно неможливості виїзду у відрядження внаслідок відсутності фінансування витрат на відрядження, так і стосовно проведення позивачем дистанційної перевірки на виконання окремого доручення 18.01.2021 року №7/04/13-21.
Як встановлено колегією суддів з метою виконання окремого доручення 18.01.2021 року №7/04/13-21 позивачем в адрес начальника управління (службі) капітана Маріупольського морського порту направлена службова записка від 21.01.2021 року щодо надання пояснень ОСОБА_3 та уточнених пояснень ОСОБА_4 стосовно допущення працівників ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» до перевірок суден та складання актів перевірок, на яку отримана відповідь капітана Маріупольського морського порту від 25.01.2021 року з відповідями на поставлені питання та з доданими поясненнями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.1 а.с.141-147).
Отримавши такі матеріали, позивач звернувся до в.о. Голови Морської адміністрації Глазкова А. з доповідною запискою від 26.01.2021 року №494/14/17-21, в якій, з урахуванням попередньо проведеної перевірочної роботи з виконання доручення Міністерства інфраструктури України від 17.11.2020 року №43597/0/7-20 та листів Головного управління контр розвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби Безпеки України від 13.11.2020 року №8/3/4-6744 та від 19.11.2020 року №8/3/4-6927, повідомив свого керівника про повний перелік здійснених позивачем дій та результатів таких дій, виклав з`ясовані ним обставини по залученню працівників ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» до перевірок суден та складання актів перевірок, а також виклав свої висновки про відсутність в діях капітана Маріупольського морського порту та в діях заступника капітана порту складу корупційного правопорушення, та навів пропозиції про передачу матеріалів перевірки на розгляд Дисциплінарної комісії для вирішення питання про притягнення заступника капітана порту ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності (т.1 а.с.148-151).
Позивач вважає, що ним було виконано окреме доручення від 18.01.2021 року №7/04/13-21, перевірка на предмет дотримання антикорупційного законодавства викладених в дорученні Міністерства інфраструктури України від 17.11.2020 року №43597/0/7-20 та листах Головного управління контр розвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби Безпеки України від 13.11.2020 №8/3/4-6744 та від 19.11.2020 року №8/3/4-6927 фактів залучення працівників ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» до перевірок суден та складання актів перевірок проведена, а результати такого виконання викладені позивачем доповідною запискою від 26.01.2021 року №494/14/17-21.
Колегія суддів погоджується з такою позицією позивача, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, питання, які порушувались в дорученні Міністерства інфраструктури України від 17.11.2020 року №43597/0/7-20 та в листах Головного управління контр розвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби Безпеки України від 13.11.2020 року №8/3/4-6744 та від 19.11.2020 року №8/3/4-6927 і які стосувались неправомірності залучення працівників ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» до перевірок суден та складання актів перевірок, були предметом перевірки очолюваного позивачем Сектору з питань запобігання корупції ще з листопада 2020 року, тобто ще до видання відповідачем окремих доручень від 30.12.2020 року №247/05/01-20 та від 18.01.2021 року №247/04/13-21.
В ході цієї перевірочної роботи Сектором з питань запобігання корупції були направлені відповідні запити до Управління (службі) капітана Маріупольського морського порту 827/14/17-20 від 25.11.2020 року, №8679/14/17-20 від 10.12.2020 року, до ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» №1677/14/14-20 від 26.11.2020 року, до Департаменту державного нагляду (контролю) та безпеки судноплавства від 10.12.2020 року №8678/14/17-20, від 16.12.2020 року №8826/14/17-20, підготовлено доручення від 05.01.2021 року №3/14/14-21 до з вимогою провести службове розслідування відносно працівників ДП, які здійснювали перевірки суден та складали акти перевірок, а також отримані відповідні пояснення та акти перевірок. 
З`ясовані колегією суддів обставини проведеної очолюваним позивачем Сектором з питань запобігання корупції перевірки питань фактів залучення працівників ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» до перевірок суден та складання актів перевірок, які відображені в дорученні Міністерства інфраструктури України від 17.11.2020 року №43597/0/7-20 та в листах Головного управління контр розвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби Безпеки України від 13.11.2020 року №8/3/4-6744 та від 19.11.2020 року №8/3/4-6927 спростовують викладений у поданні дисциплінарної комісії від 15.02.2021 року висновок про прийняття позивачем рішення про непроведення такої перевірки. 
А оскільки окреме доручення від 18.01.2021 року №247/04/13-21 було видано саме з метою виконання доручення Міністерства інфраструктури України від 17.11.2020 року №43597/0/7-20 та листів Головного управління контр розвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби Безпеки України від 13.11.2020 року №8/3/4-6744 та від 19.11.2020 року №8/3/4-6927, то наведені вище дії очолюваного позивачем Сектору з питань запобігання корупції по перевірці вказаного доручення Міністерства інфраструктури та листів Служби Безпеки України спростовують також висновок суду першої інстанції про те, що позивач свідомо та упереджено не виконував окреме доручення в.о. Голови Морської адміністрації від 18.01.2021 року №247/04/13-21.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає безпідставним застосування до позивача спірним наказом від 23.02.2021 року №02-Д дисциплінарного стягнення у вигляді догани за невиконання позивачем окремого доручення в.о. Голови Морської адміністрації від 18.01.2021 року №7/04/13-21 та наказу Морської адміністрації від 19.01.2021 року №01-ВД «Про відрядження».
Що стосується правомірності спірного наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення від 24.02.2021 року №03-Д та наказу від 01.03.2021 року №122-К про звільнення позивача, то ці накази винесені за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини 2 статті 65 Закону України «Про державну службу», тобто за дії, які шкодять авторитету державної служби, пунктом 5 частини 2 статті 65 Закону України «Про державну службу» - невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень, пунктом 7 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу» - перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення, стосовно невиконання доручення Міністерства інфраструктури України від 17.11.2020 року №43597/0/7-20 та листів Головного управління контр розвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби Безпеки України від 13.11.2020 року №8/3/4-6744 та від 19.11.2020 року №8/3/4-6927 щодо залучення працівників ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» до заходів державного контролю на морському транспорті.
В якості підстави для такого виду дисциплінарного стягнення також зазначено подання дисциплінарної комісії від 15.02.2021 року.
Заперечуючи проти такого дисциплінарного стягнення, позивач наводив такі основні доводи: 
по-перше - ним були вжиті всі необхідні дії для проведення перевірки вказаних питань, які вже описані вище; 
по-друге – оскільки спірним наказом від 23.02.2021 року №02-Д до позивача вже застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за невиконання позивачем окремого доручення в.о. голови Морської адміністрації від 18.01.2021 року №7/04/13-21, яке видавалось з метою виконання доручення Міністерства інфраструктури України від 17.11.2020 року №43597/0/7-20 та листів Головного управління контр розвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби Безпеки України від 13.11.2020 року №8/3/4-6744 та від 19.11.2020 року №8/3/4-6927, то відповідач спірним наказом від 01.03.2021 року №122-К фактично вдруге притягнув позивача до відповідальності за одне і те саме порушення, що суперечить ст.61 Конституції України та ч.7 ст.66 Закону України «Про державну службу»;
по-третє – відповідач навмисно без жодних для того підстав кваліфікував дії позивача по невиконанню вказаного доручення Міністерства інфраструктури та листів СБУ за пунктом 7 ч.2 ст.65 Закону України «Про державну службу», як перевищення службових повноважень, виключно з метою можливості застосування до позивача на підставі ч.5 ст.66 даного закону стягнення у вигляді звільнення. Позивач вважає, порушення у вигляді перевищення службових повноважень не може полягати у невиконанні наказів чи розпоряджень керівника, оскільки завжди є наслідком активних дій;
по-четверте – в порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» звільнення проведено без згоди Національного агентства з питань запобігання корупції.
Про порушення відповідачем вимог Закону України «Про запобігання корупції» під час звільнення позивача також вказує і Національне агентство з питань запобігання корупції в своїй апеляційній скарзі.
Позиція суду першої інстанції стосовно правомірності спірного наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення від 01.03.2021 року №122-К ґрунтується на тому, що відповідачем не було порушено порядку притягнення позивача до цього виду дисциплінарної відповідальності. А стосовно звільнення позивача без згоди Національного агентства з питань запобігання корупції, суд першої інстанції послався на те, що така згода надається з метою з`ясування обставин, передбачених ч.ч.1, 3 статті 53-4 Закону України «Про боротьбу з корупцією», а саме - чи є ініційоване звільнення негативним заходом впливу на керівника уповноваженого підрозділу у зв`язку із повідомленням ним про можливі факти корупційних або пов`язаних із корупцією правопорушень, проте у направленому Морською адміністрацією поданні про звільнення ОСОБА_1 від 24.02.2021 року за №322/04/14-21 наведені обставини звільнення ОСОБА_1 , які не були пов`язані із ч.ч.1, 3 статті 53-4 Закону України «Про боротьбу з корупцією», тому законних підстав не погоджувати звільнення позивача у Національного агентства з питань запобігання корупції не було.
Колегія з висновками суду першої інстанції погодитися не може, а доводи позивача та Національного агентства з питань запобігання корупції стосовно незаконності звільнення позивача вважає обґрунтованими, виходячи з наступного.
Як вже було зазначено вище, спірним наказом від 23.02.2021 року №02-Д до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за невиконання окремого доручення в.о. голови Морської адміністрації від 18.01.2021 року №7/04/13-21, яке видавалось з метою виконання доручення Міністерства інфраструктури України від 17.11.2020 року №43597/0/7-20 та листів Головного управління контр розвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби Безпеки України від 13.11.2020 року №8/3/4-6744 та від 19.11.2020 року №8/3/4-6927.
Спірним наказом від 01.03.2021 року №122-К позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення в зв`язку із невиконанням доручення Міністерства інфраструктури України від 17.11.2020 року №43597/0/7-20 та листів Головного управління контр розвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби Безпеки України від 13.11.2020 року №8/3/4-6744 та від 19.11.2020 року №8/3/4-6927.
Отже, застосування цими наказами двох різних видів дисциплінарного стягнення обумовлено невиконанням вказаного доручення Міністерства інфраструктури та вказаних листів Головного управління контр розвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби Безпеки України.
Частиною 7 ст.66 Закону України «Про державну службу» встановлено, що за кожний дисциплінарний проступок до державного службовця може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.
Статтею 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Оскільки невиконання доручення Міністерства інфраструктури України від 17.11.2020 року №43597/0/7-20 та листів Головного управління контр розвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Служби Безпеки України від 13.11.2020 року №8/3/4-6744 та від 19.11.2020 року №8/3/4-6927 стало фактичною підставою для застосування до позивача двох дисциплінарних стягнень, то застосування до позивача наказом від 01.03.2021 року №122-К дисциплінарного стягнення вдруге за одне і теж порушення суперечить ст.61 Конституції України та ч.7 ст.66 Закону України «Про державну службу».
Також колегія суддів погоджується з доводами позивача про помилковість кваліфікації дій позивача по невиконанню вказаного Міністерства інфраструктури України та листів СБУ за пунктом 7 ч.2 ст.65 Закону України «Про державну службу», як перевищення службових повноважень, оскільки, як вірно зазначив позивач, невиконання працівником наказів чи розпоряджень керівника фактично є бездіяльністю такого працівника, а перевищення працівником своїх службових повноважень завжди є наслідком активних дій такого працівника.
Крім того, колегія суддів також погоджується з доводами позивача та Національного агентства з питань запобігання корупції стосовно порушення відповідачем приписів Закону України «Про запобігання корупції» з огляду на наступне,
Позивач перебував на посаді завідувача Сектору з питань запобігання та виявлення корупції Державної служби морського та річкового транспорту України, яка, в розумінні ст.13-1 Закону України «Про запобігання корупції», є посадою керівника уповноваженого підрозділу з питань запобігання та виявлення корупції центрального органу виконавчої влади, юрисдикція якого поширюється на всю територію України.
Частиною 4 статті 13-1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що керівник уповноваженого підрозділу (уповноважена особа) державного органу, юрисдикція якого поширюється на всю територію України, може бути звільнений за ініціативою керівника, за умови надання згоди Національним агентством. 
Згода Національного агентства надається з метою з`ясування обставин, передбачених частинами першою і третьою статті 53-4 цього Закону, а саме – чи є ініційоване звільнення негативним заходом впливу на керівника уповноваженого підрозділу у зв`язку з повідомленням ним про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією порушень. 
Відповідачем 24.02.2021 року за вих. №322/04/14-21 було направлено до Національного агентства з питань запобігання корупції подання про звільнення позивача, та отримано Національним агентством в цей же день, що не заперечується останнім.
На час виникнення спірних відносин строки розгляду такого подання були визначені Порядком надання згоди Національним агентством з питань запобігання корупції на звільнення керівника уповноваженого підрозділу (уповноваженої особи) з питань запобігання та виявлення корупції державного органу, юрисдикція якого поширюється на всю територію України, затвердженим наказом Національного агентства з питань запобігання корупції 17.03.2020 року №100/20 та зареєстрованим в Мінюсті 22.04.2020 року за №371/34654.
Пунктом 7 цього Порядку було визначено наступне:
«Строк розгляду подання про звільнення з підстав, передбачених пунктами 1, 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та статтями 40, 41 Кодексу законів про працю України, становить 10 календарних днів з дня його отримання Національним агентством.
Строк розгляду подання про звільнення з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», становить 3 календарних дні з дня його отримання Національним агентством.
Подання про звільнення з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», розглядається виключно у строк здійснення дисциплінарного провадження».
Оскільки позивача було звільнено з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», тобто за вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення, то строк розгляду Національним агентством подання про звільнення від 24.02.2021 року - в межах строку здійснення дисциплінарного провадження відносно позивача.
Пунктом 5 Порядку №1039 визначено, що тривалість здійснення дисциплінарного провадження не може перевищувати 45 календарних днів. За потреби зазначений строк може бути продовжений міністром або суб`єктом призначення, але не більш як до 60 календарних днів.
Як вже було зазначено вище, дисциплінарне провадження порушено відносно позивача наказом від 02.02.2021 року №41 (т.1 а.с.38).
Таким чином, до завершення терміну розгляду Національним агентством з питань запобігання корупції подання про звільнення від 24.02.2021 року, відповідач в порушення приписів части 4 статті 13-1 Закону України «Про запобігання корупції» виніс 01.03.2021 року спірний наказ про звільнення позивача без згоди Національного агентства.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення від 24.02.2021 року №03-Д та наказ про звільнення позивача від 01.03.2021 року №122-К неправомірним та такими, що підлягають скасуванню.
Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом,який розглядає трудовий спір.
Частиною 2 ст.235 Кодексу про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 року у справі №21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку №100 (далі – Порядок №100).
Оскільки звільнення позивача є неправомірним, то позивач підлягає поновленню на посаді з якої його було звільнено, тобто на посаді завідувача Сектору з питань запобігання та виявлення корупції Державної служби морського та річкового транспорту України, з одночасним стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчисленої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.
Відповідно до п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з п.5 Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного(годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна(годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні)дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством,-на число календарних днів за цей період.
Згідно довідки Державної служби морського та річкового транспорту України від 19.04.2021 року №196 середньоденна заробітна плата позивача за два останніх місяця перед звільненням склала 913,68 грн..
Оскільки день звільнення позивача - є останнім оплачуваним робочим днем, то розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу необхідно здійснювати з наступного робочого дня після звільнення, тобто з 02.03.2021 року по день ухвалення даного рішення, тобто по 13.10.2021 року, а всього за 156 робочих днів.
Таким чином, розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу складає 152534,08 (913,68х156), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
При вирішенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 100000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно із частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Пунктом 9 цієї постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 71 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій суб`єкта владних повноважень. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначив, що прийнятими відносно нього неправомірними наказами про застосування до нього дисциплінарних стягнень було здійснено тиск на нього з метою дискредитувати його професійну ефективність та доброчесність, а також протиправно позбавлено гарантованих прав доступу до державної служби та права на працю, що має негативні наслідки для отримання певних посад, що завдало позивача моральних та душевних страждань через несправедливість тих звинувачень, які стали підставами дисциплінарних стягнень та звільнення з посади.
Колегія суддів вважає, що неоднократне протиправне застосування до позивача спірними наказами дисциплінарних стягнень у вигляді доган, а згодом і у вигляді звільнення завдало позивачу моральних страждань, та мало наслідком приниженні честі та гідності позивача, а також завдало шкоди його діловій репутації.
Враховуючи факт завдання позивачу моральної шкоди та виходячи з принципів справедливості та співмірності, колегія суддів вважає, що належним способом відшкодуванням позивачу моральної буде стягнення з відповідача на користь позивача 50 тис. гривень. 
За правилами ст.139 КАС України на користь позивача підлягають стягненою з відповідача понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору за подачу позову в розмірі 1000,00 грн. (т.1 а.с.277), за подачу апеляційної скарги в розмірі 1500,00 грн., а всього 2500,00 грн..
Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на юридичну допомогу в розмірі 100 тис. грн., колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За змістом частин 7, 9 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, розрахунками витрат, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 року у справі №815/4300/17, від 11.04.2018 року у справі №814/698/160, від 18.10.2018 року у справі №813/4989/17.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Колегія суддів зазначає, що оскільки позивач в ході розгляду даної справи не надав суду ні розрахунку витрат на правову допомогу, ні доказів на підтвердження факту понесення таких, то підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на юридичну допомогу відсутні.
Керуючись ст.315, ст.317, т.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,–

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національного агентства з питань запобігання корупції - задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року - скасувати. 
Прийняти по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частковою. 
Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 23 лютого 2021 року №01-Д «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 ».
Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 23 лютого 2021 року №02-Д «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 ».
Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 24 лютого 2021 року №03-Д «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 ».
Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 01 березня 2021 року №122-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». 
Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача Сектору з питань запобігання та виявлення корупції Державної служби морського та річкового транспорту України з 01 березня 2021 року.
Стягнути з Державної служби морського та річкового транспорту України (код ЄДРПОУ 41886120) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 152534 (сто п`ятдесят дві тисячі п`ятсот тридцять чотири) гривні 08 коп..
Стягнути з Державної служби морського та річкового транспорту України (код ЄДРПОУ 41886120) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень в якості відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з Державної служби морського та річкового транспорту України (код ЄДРПОУ 41886120) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень в якості відшкодування судових витрат.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складено та підписано 18 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя 	 	Кравченко К.В.	
Судді	    	Джабурія О.В.    Вербицька Н. В.