Постанова
Іменем України
 
23 вересня 2021 року 
м. Київ
справа № 628/1242/20
провадження № 61-6367св21
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, правонаступник Куп`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області,
третя особа - Головне управління Державного казначейства України в Харківській області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 21 жовтня 2020 року у складі судді            Волчек О. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 22 березня 2021 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, правонаступник Куп`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, третя особа - Головне управління Державного казначейства України в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - ГУ ПФУ в Харківській області), правонаступник Куп`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - Куп`янського об`єднаного УПФУ в Харківській області), третя особа- Головне управління Державного казначейства України в Харківській області (далі - ГУ Державного казначейства України в Харківській області), про відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 18 березня 2019 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду у справі № 520/122/19 було задоволено його позовні вимоги, а саме: визнано незаконними дії Куп`янського об`єднаного УПФУ Харківської області щодо відмови у врахуванні трудового стажу під час призначення йому пенсії за період з 26 червня 1987 року по 30 листопада 1998 року та з 12 квітня 2018 року по 31 жовтня 2018 року; зобов`язано Куп`янське об`єднане УПФУ в Харківській області здійснити перерахунок та виплату йому пенсії із врахуванням трудового стажу за період з 26 червня 1987 року по 30 листопада 1998 року та з                      12 квітня 2018 року по 31 жовтня 2018 року, починаючи з дати призначення пенсії                    15 листопада 2018 року. Рішення набрало законної сили 25 квітня 2019 року, але в повному обсязі до теперішнього часу не виконано. Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 18 листопада 2019 року у справі                               № 628/2318/19-ц було відмовлено у задоволенні його позову до ГУ Державної казначейської служби України у Харківській області, третя особа - ГУ ПФУ в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди. Постановою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 18 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Постановою Верховного Суду від 25 березня             2020 року постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року скасовано, а рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 18 листопада              2019 року залишено в силі з урахуванням мотивів та висновків, викладених у цій постанові. В постанові Верховного Суду вказано, що позивач звернувся до неналежного відповідача та роз`яснено, що ОСОБА_1 може звернутися до суду на загальних підставах до належного відповідача. 
Також зазначав, що факт завдання моральної шкоди внаслідок противоправних дій з боку Куп`янського об`єднаного УПФУ в Харківській областітреба визначати з моменту призначення йому пенсії за віком (15 листопада 2018 року), а не з дня набрання судовим рішенням законної сили (25 квітня 2019 року), оскільки в рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року зобов`язано здійснити перерахунок пенсії з дати призначення пенсії, а саме з 15 листопада 2018 року, тобто завдання моральної шкоди почалося з моменту призначення пенсії і продовжується надалі, та буде продовжуватися до тих пір поки це рішення не буде виконане в повному обсязі.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року не виконано в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в сумі 768,40 грн на його користь з Куп`янського об`єднаного УПФУ в Харківській областіне стягнуто. Не враховано, що на протязі тривалого часу судових проваджень пенсія за віком для нього є єдиним доходом, а отримання ним пенсії у значно зменшеному розміру призвело до переживань, що відобразилось на його здоров`ї. Кожне судове засідання для нього є психотравмуючим фактором виразу душевного болю та втрати спокою.
З огляду на викладене,  ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з ГУ ПФУ в Харківській області моральну шкоду в розмірі 608 100 грн внаслідок противоправних дій Куп`янського об`єднаного УПФУ в Харківській області.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 21 жовтня            2020 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано до суду жодного доказу, який міг би підтвердити заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань у вказаний ним період часу або втрат немайнового характеру, також не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.
Постановою Харківського апеляційного суду від 22 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 21 жовтня 2020 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано беззаперечних доказів того, що існує причинно-наслідковий зв`язок між моральною шкодою, яку просив стягнути позивач, та діями чи бездіяльністю відповідача у справі, що виключає ту обставину, що саме діями відповідача було завдано негативних наслідків позивачу.
Крім того встановлено, що позивач вже вдруге звернувся до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, але в меншому розмірі 608 100 грн та до іншого відповідача.
Також, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 березня             2019 року набрало законної сили та виконано в повному обсязі, окрім стягнення судових витрат у розмірі 768,40 грн. Проте, нестягнута сума у розмірі 768,40 грн не співмірна з сумою, яку вимагає позивач стягнути з відповідача у рахунок завданої моральної шкоди.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2021 року  ОСОБА_1  подав до суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу з Куп`янського міськрайонного суду Харківської області.
06 липня 2021 року до Верховного Суду надійшла витребувана цивільна справа.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі                   № 628/2318/19-ц за позовом ОСОБА_1 до ГУ Державної казначейської служби України в Харківській області, третя особа - ГУ ПФУ в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди, відповідно до якої постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року про часткове задоволення вказаного позову (стягнення з відповідача 5 000 грн) скасовано у зв`язку з тим, що позивач звернувся до неналежного відповідача. Крім того, суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності відповідача та третьої особи, що відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення. Також, заявник посилаючись на частину третю статті 411 ЦПК України зазначає, що судами не досліджено зібрані у справі № 628/2318/19-ц докази, а також суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання позивача про витребування та долучення матеріалів справи № 628/2318/19-ц щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, яка переглядається.
Крім того, касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій проігнорували норми статті 23 ЦК України, а також висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17, згідно з якими моральна шкода має бути відшкодована винною особою - боржником, а саме ГУ ПФУ в Харківській області, а на Державне казначейство України покладається лише функція з виконання рішення суду щодо стягнення коштів з боржника.
Разом з тим, суди не звернули уваги на те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року не виконано в повному обсязі, судові витрати в сумі 768,40 грн з Куп`янського об`єднаного УПФУ в Харківській області на користь позивача не стягнуто. Суди не взяли до уваги обґрунтування викладені в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 січня 1995 року № 4 щодо розміру відшкодування моральної шкоди.
Доводи інших учасників справи
У червні 2021 року ГУ ПФУ в Харківській області надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
ГУ ПФУ в Харківській області посилається на те, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позивачем не надано беззаперечних доказів щодо існування причинно-наслідкового зв`язку між моральною шкодою та діями чи бездіяльністю відповідача у справі, що виключає обставину, що саме діями відповідача було завдано негативних наслідків позивачу.
Крім того, посилання  ОСОБА_1 на те, що пенсія за віком для нього є єдиним доходом не відповідає дійсності, оскільки останній зареєстрований як фізична особа-підприємець з 03 березня 2003 року до теперішнього часу та отримує дохід від підприємницької діяльності. 
Разом з тим, перерахування позивачу грошових коштів (судового збору) із затримкою відбувається не через протиправні дії або бездіяльність казначейства, а виключно у зв`язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів та передбаченими у законах про Державний бюджет України обмеженими асигнуваннями для погашення наявної заборгованості за поданими судовими рішеннями, що підтверджується висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 14 червня 2018 року у справі № 804/3242/17, від 25 липня                 2018 року у справі № 466/3828/17.
У червні 2021 року ГУ Державної казначейської служби України у Харківській області надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
ГУ Державної казначейської служби України у Харківській області посилається на те, що факт не сплачених судових витрат боржником за рішенням суду, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачу шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені кошти на виконання судового рішення, ухваленого на користь позивача, не є шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц.
Крім того, ГУ Державної казначейської служби України у Харківській області посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14 червня             2018 року у справі № 804/3242/17, від 25 липня 2018 року у справі № 466/3828/17.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Судами встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду  від 18 березня 2019 року у справі № 520/122/19 позов ОСОБА_1 до Куп`янського об`єднаного УПФУ Харківської області про визнання незаконною відмову та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано незаконними дії Куп`янського об`єднаного УПФУ Харківської області щодо відмови у врахуванні трудового стажу під час призначення йому пенсії за період з 26 червня 1987 року по              30 листопада 1998 року та з 12 квітня 2018 року по 31 жовтня 2018 року, зобов`язано Куп`янське об`єднане УПФУ Харківської області здійснити перерахунок та виплату йому пенсії із врахуванням трудового стажу за період з 26 червня 1987 року по                        30 листопада 1998 року та з 12 квітня 2018 року по 31 жовтня 2018 року, починаючи з дати призначення пенсії 15 листопада 2018 року. Рішення набрало законної сили                    25 квітня 2019 року.
Виконавчий лист Харківського окружного адміністративного суду від 01 липня           2019 року по справі № 520/122/19 про стягнення судового збору з ПФУ Харківської області на користь ОСОБА_1 , перебуває у черзі за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою» та знаходиться за черговістю надходження на 61 279 місці, що підтверджується витягом з Автоматизованої банківської системи «БАРС» ГУ Державної казначейської служби України у Харківській області.
Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 18 листопада    2019 року у справі № 628/2318/19 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУ Державної казначейської служби України у Харківській області, третя особа - ГУ ПФУ в Харківській області, про відшкодування моральної шкоди було відмовлено. Постановою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 18 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Постановою Верховного Суду від 25 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року скасовано, рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 18 листопада             2019 року залишено в силі з урахуванням мотивів та висновків, викладених у цій постанові. В постанові Верховного Суду зазначено, що позивач звернувся з позовом до неналежного відповідача.
Представниками ГУ Державного казначейства України в Харківській області неодноразово направлялися листи до Міністерства фінансів України з проханням збільшити бюджетні призначення за КПКВК 3504040 «Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою», однак до даного часу бюджет не збільшено, тому всі рішення виконуються в порядку черговості та в межах бюджетних асигнувань. Станом на 14 січня 2020 року не вистачає для виконання судових рішень 4 107 000 грн. На виконанні знаходиться 90 053 судових рішень, що підтверджується копією листів до Міністерства фінансів України.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями органу державної влади, відшкодовується державою.
Відповідно до положень пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходячи з того, що позивачем не доведено причинного зв`язку між спричиненою моральною шкодою та діями відповідача, інших належних та допустимих доказів щодо завдання моральної шкоди позивачем не надано, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції проігнорував висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі                                     № 628/2318/19-ц є безпідставними, оскільки вказаною постановою Верховного Суду було скасовано постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року та залишено в силі рішення суду першої інстанції про відмову в позові, проте змінено мотивувальну частину судового рішення у зв`язку зі зверненням позивача до неналежного відповідача. Тобто, Верховний Суд не надавав оцінку щодо відшкодування моральної шкоди позивачу, не з`ясовував чи завдав відповідач своїми діями або бездіяльністю моральної шкоди позивачу, а скасував постанову суду апеляційної інстанції у зв`язку з тим, що позивач звернувся з позовом до неналежного відповідача. 
Разом з тим, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що у справі яка переглядається, судами не встановлено.
Посилання в касаційній скарзі на те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки, які зроблено у постанові Харківського апеляційного суду від 14 січня               2020 року у справі № 628/2318/19-ц колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки, як зазначено вище, вказана постанова апеляційного суду була скасована постановою Верховного Суду від 25 березня 2020 року.
Аргументи касаційної скарги щодо розгляду справи апеляційним судом за відсутністю учасників справи, а саме відповідача та третьої особи є необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час, і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач та третя особа повідомлені належним чином про розгляд справи 22 березня 2021 року о 11:00 год. (а.с. 124-125). Крім того, ГУ ПФУ в Харківській області у своєму відзиві на апеляційну скаргу просило справу розглянути без участі представника ГУ ПФУ в Харківській області (а.с. 117). Також, ні відповідач, ні третя особа не оскаржують постанову суду апеляційної інстанції з цих підстав.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання позивача про витребування та долучення матеріалів справи                                     № 628/2318/19, щодо встановлення обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи № 628/1242/20 є помилковими, оскільки суд першої інстанції в своєму судовому рішенні належним чином обґрунтував відмову у задоволенні вказаного клопотання.
Доводи касаційної скарги про те, що суди ігнорують невиконання в повному обсязі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року у справі № 520/122/19 є безпідставними, оскільки суди надали належну оцінку вказаним доводам позивача, висновки судів попередніх інстанцій є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
Інші доводи, наведені в обґрунтування  касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня                   2006 року).
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують. 
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 21 жовтня               2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                Є. В. Петров
 
                                                                                                          А. А. Калараш
 
                                                                                                           О. С. Ткачук